239 



E— V skiffrighet. Sa vidt jag kunnat ntröna förhållandet, 

 stå skiffringsplanen lodrätt. Der gneis förekommer i massi- 

 ven, intaga dess skikt för det mesta samma ställning som 

 skiffringsplanen. 



Till gneisgraniten ansluter sig gneis i norr och i söder. 

 Berget söder om Mårbacka, hvars norra ända jag redan 

 omtalat, består sydligare af en finkornig mörk gneis, som 

 stryker i E— V med lodrät stupning, genomdragen af en 

 ganska grofkornig hvitvittrande granit, hvilken icke såsom 

 gneisgraniten i bergets norra del innehåller granater. Ve- 

 ster om denna gneis, i SV ändan af Mårbackaslätten, reser 

 S1 g en högre klint, som består af samma bergarter i lika 

 ställning. Den grofva hvitvittrande graniten tyckes här 

 ofverväga, och gneisskiktens strykning vexlar, men huvud- 

 riktningen E— Y är dock utmärkt tydlig. 



Munkberget sluttar brant mot norr till en däld, som 

 lorenar Lillsjödalen med Sjundeåslätterna. Däldens bredd 

 öfverstiger ej 125 meter, och dess norra sida bildas af tre 

 gneiskullar. Gneisen. är finkornig, delvis skifferartad, och 

 dess skikt stupa med c, 50° vinkel ned under Munkbergets 

 gneisgranit. Strykningen öfvergår från rent vestlig i den 

 mellersta kullen till VNV på vestra ändan af den vestra 

 kullen och till ENE i den östra kullen. Gneisen fortsattes 

 österut längs Tötarfältens norra sida. Dess skikt stryka 

 der allt mera i NE, så att de på den bergklack, hvars 

 strykning och stupning är antydd på geologiska undersök- 

 ningens kartblad, gå i N 55° E med ungefär 75° SE fall. 

 1 denna strykningsriktnings förlängning angifver geologiska 

 kartbladet en 3 km. lång sträcka diorit, I texten till samma 

 kartblad finner man följande upplysning om den der rådande 

 bergarten: »intager strax vester om Väjans i Sjundeå ett 

 större område, men är här också af något skiffrig struktur, 



