253 



pegmatitgraniteu visa de skiktade bergarterna inga offer- 

 gångar. Då den röda pegmatitartade graniten äfven inträn- 

 ger i gneisgraniten och visar skarpa konturer mot denna, 

 måste man antaga att den stora störingen, i samband med 

 h vilken den massformiga granitens uppträdande tyckes stå, 

 inträffat i en period, då gneisgraniten redan var lika fast 

 klyft som gneisen. 



2. Mellersta och norra delen. 



Inom hela området mellan Långvik, Ojamo, Hiitis och 

 Härjänvatsa herskar med några få alldeles lokala undantag 

 en ostnordostlig strykning hos de skiktade bergarterna. 

 Geologiska undersökningens kartblad antyder detta genom 

 de talrika kalkstockarnes riktning på Storön och på Karis- 

 lojo fastland och augifver uttryckligen samma strykning hos 

 gneisen vid Sunrniemi, Seppälä och Outamo. Sjelf har jag- 

 antecknat följande observationer häröfver: 



1. Hiitis bro, norra stranden N S5° E. 



2. Berget norr om Hiitis bro N 90° E. 



3. Udden vester om Hiitis bro jN 90° E. 



4. Nära Hiitis gård N 80° E. 



5. Mellan Hiitis och Paloniemi N 70° E. 



6. Backen norr om Humppila N 70° E. 



7. Nordväst om Outam oviken N 80° E. 



8. Udden midt emot Kaurasaari N 50° E. 



9. Östra ändan af Hevosaari ^ 70° E. 



10. Udden norr om stora Ojamo N 65° E. 



11. Klippa midt på Storöns östra strand N 85° E. 



12. Närmaste udde söder om Pietnäs udde, vågräta skikt, 



13. Pietnäs udde N 85° E. 



14. Udden öster om Pietnäs vik N 80° E. 



15. Udden vester om Pietnäs vik N 80° E. 



