268 



stryknings- eller stupningsriktning kunde jag icke finna, och 

 teckningen af gneisstraternas böjningar är på figuren helt 

 och hållet skematisk, endast afsedd att antyda, att stark 

 veckning förefinnes. 



På holmens östra del ser man ej spår af graniten, och 

 stratifikationen är med ens alldeles förändrad. Hela detta 

 parti består af ENE strykande 30 — 60° NNV lutande tunna 

 skikt af hård, delvis qvartsitisk glimmergneis vexlande med 

 ursköljda skikt af pyroxenfels och kalksten. Sandnäset be- 

 täcker således en förkastningslinie. Tvenne andra sprickor 

 genomgå klippan parallelt med näset, och de genom dessa 

 sprickor skilda blocken ega olika skiktlutning. I östra än- 

 dan är holmen afskuren genom en med sprickytorna parallel 

 lodrät yta. 



Klipprefvet norr om holmen företer samma bygnad och 

 samma skiktlutning som holmens östra del. Lagrens nord- 

 liga lutning öfverensstämmer med holmens och klippgrundets 

 läge i fortsättningen af Ämmänkallio-antiklinalens norra 

 skänkel, Berglagren i holmens vestra del och i holmen C, 

 hvilka utgöras af samma vresiga och af granit genomträngda 

 gneis- och hornblendeskikt, tyckas genom förskjutning eller 

 förkastning vid granitens inträngande hafva erhållit ett ab- 

 normt läge. 



Kaitasaari bildar, såsom vi sett, tillsammans med Äm- 

 mänkallio en synklinal. Bergarten på Kaitasaaris östra 

 udde befanns vara euritartad gneis. Dess motsvarighet borde 

 sökas på den klippudde, som från Skraatilalandet skjuter ut 

 mellan Tossaari och Pietnäs holmarne. Jag besökte därför 

 denna udde och fann den bestå af en finkornig röd gneis 

 med ringa glimmerhalt, men med särdeles tydliga klyftrikt- 

 ningar. Gneisens beskaffenhet gjorde bestämningen af skikt- 

 lutningen vanskjig. Klyftningsplanen gå i N med 65° V 



