269 



fal], i V med 70° S fall och i ENE med lindrig SSE lutning. 

 Då en af de tre klyfriktningarne torde ligga i skiffrings- 

 planet, och då strykningen här tydligen är E— V eller ENE 

 — -VSV, så tyckes det sannolikt att lagerställningen här 

 öfverensstämmer med den, som råder på Kaitasaari, och att 

 en föga hoptryckt synklinal sålunda längs hela norra sidan 

 sluter sig till Ämmänkallio-sadeln. 



Den likformighet i stratifikationen, som visar sig i 

 riktningen ENE— VSV, yppar sig äfven, då man jemför 

 Storöns östra och vestra stränder med hvarandra. I närhe- 

 ten af Saarenpää påvisade jag en antiklinal. Skikten äro 

 der ganska brant stupande, på Lammasluoto till och med 

 lodräta, och tillhöra mest den kalkstensförande serien. I 

 ostnordostlig riktning härifrån sträcker sig Storöns norra 

 strand från Marttilaviken till Pietnäs udde. Från Askola 

 österut träder klippgrunden mångenstädes fram vid stranden 

 och visar öfverallt vexlande tunna skikt af finkornig, dels 

 skifferartad, dels hård qvartsig glimmergneis, stupande 50— 

 'J0° mot SSE. Den kalkstensförande serien visar sig icke, 

 °m ej dessa lager höra till densamma, ehuru de här äro 

 kalk- och pyroxentoma. Men ej långt från stranden finnes 

 Askola malmskärpning, der malmgången enligt Holmberg 

 begränsas dels af glimmerrik granit, dels af röd gneis med 

 granater samt i NNV af en kalksköl med dåligt utbildade 

 kondroditer. På Pietnäs udde minskas skiktens lutning till 

 Ungefär 12° SSE, och på närmaste klippudde på östra stran- 

 den ligger kalkstensförande gneis vågrätt i svagt bugtiga 

 skikt. Granit åtföljer gneisen både på detta ställe och längre 

 söderut, och i dennas närhet vexlar stratifikationen något 

 ^ed ända till 20» lutning än åt SV, än åt SE, än åt S, så- 

 som redan blifvit anmärkt å sid. 33 (obs. 53 och 54). Men 

 Närmare Paavola reser sig från öns östra strand ett brant 



