272 



med på ända resta lager kan endast uppkomma genom upp- 

 repad veckning och stark hoppressning af vecken. Om Ou- 

 tamolandets strater i vestra delen tyckas öfverlagra Stor- 

 öns, måste detta hafva sin grund i öfverstjelpning. Från 

 LojesjÖns norra ända, vid Karstu, till Bällbylandet se vi 

 således en fortlöpande serie parallela veck, af hvilka de 

 nordligaste äro mest, de södra minst hopskjutna. De nordli- 

 gaste vecken innehålla mest gneisgranit och glimmergneis, 

 sydligare visa sig yngre bergarter, och ur geotektonisk syn- 

 punkt sluttar hela formationen småningom mot söder. I 

 hvilket förhållande står denna tektoniska sänkning till de 

 kalkstenstoma antiklinalerna längs Lojobäckenets södra och 

 sydöstra kanter? Förefinnes här ett afbrott, en förkastning 

 eller flexur, mellan den kalkstensrika zonen och gneisgranit- 

 zonen i sydost, förlänande bäckenet en bygnad af det slag, 

 som Ferd. Löwl i sitt arbete „Ueber Thalbildung" benäm- 

 ner kataklastiska dalar? En granskning af zonen mellan 

 Lojo backe och Svarta öfver Ojamo, Vols, Jalasaari och 

 Peinsaari skall gifva oss svaret på denna fråga. Efter den 

 i geologiskt afseende mest ryktbara orten inom denna zon, 

 Finlands äldsta jerngrufva, kunna vi kalla hela sträckan 

 Ojamozonen. 



3. Ojamo störingszon. 



Norra stranden af Pliitis sund bildas af en klippudde, 

 på hvars krön tvenne torp ligga åtskilda af landsvägen. 

 Norr om torpen höjer sig terrängen ytterligare till en rad 

 kala bergklintar, af hvilka den östligaste sluttar temligen 

 brant mot Laxpojo viken 200 m. norr om sundet (se fig. 9). 



