279 



giltighet. På Huhtsaari och Kuutlukaiuen återsåg jag samma 

 granit. Endast Huhtsaaris nordvestra ndde visade skiktadt 

 berg. Lodräta skikt af grå och bandig glimmergneis jemte 

 Pegmatitgranit stryka der i NNE. Midt emot, nära Paavola 

 På Storön, ser man innanför strandsnåret en granitmassa, 

 hvari mörka skiktändar af hornblenderik glimmergneis ntkila 

 med NV strykning och 60° S fall. Således äfven här spår 

 af starka rubbningar. 



Från Hiitis bro hafva vi nu följt en zon af lokala 

 störingar öfver Loj o kyrkby, Ojamo, Vols och Peinsaari. 

 Tidigare hafva vi ådagalagt att lagren omkring Lillsjön och 

 från Gerknäs till närheten af Svarta likaledes intaga lägen, 

 som icke öfverensstämma med den för öfrigt rådande strati- 

 hkationen och hvilka bevisa starka störingar. Hela zonen 

 från Lojo kyrka till Svarta är tillika rik på yngre granit, 

 och en stor långsträckt granitmassiv från Biskopsnäs till 

 Kuutlukainen (måhända fortsatt öfver hela Leesaari) skiljer 

 störingszonen från den regelbundet veckade formation, som 

 bildar bäckenets nordvestra hälft. 



Förklyftningar och granitgenombrott samt förkastningar 

 eller andra rubbningar af lokalt vexlande art, som återstå att 

 utreda, åtskilja således den veckade formationen i nordvest 

 från den äldre veckade zonen i sydost. Den å sidan 50 

 'ippstälcla frågan om bäckenets tektoniska natur är härmed 

 Mils vidare besvarad. Berglagren intaga ett sådant läge 

 till hvarandra, att de i geologiskt afseende representera en 

 kataklas, hvars nordvestra block är nedsjunket i förhållande 

 till det sydöstra (eller det sydöstra upplyftadt i förhållande 

 till det nordvestra). 



Störingarne hafva varit åtföljda af den röda granitens 

 Maning. Denna har funnit bergarterna färdigbildade och 

 hårda, såsom man ser af de skarpa beröringsytorna äfven- 



