

280 



som deraf att brottstycken och skiktändar af lagradt berg 

 på talrika ställen ligga omslutna af granitmassan, äfven de 

 med fullkomligt skarp afgränsning. Förkastningarne och 

 granitgångarne genomsätta bergvecken rätlinigt och i vexlande 

 riktningar, hvilket utvisar, att veckningen föregått de stö- 

 ringar, som åtföljts af granitinjektionerna. 



III. Förhållandet mellan g-eotekturen 

 och orografln. 



Vår närmaste uppgift är nu att undersöka, i hvilken 

 mon de ofvan framstälda geotektoniska förhållandena kunna 

 förklara Lojobäckenets orogran. Såsom vi sett består dess 

 berggrund af tveime formationer, en yngre rikligt kalkstens- 

 förande och en äldre kalkfattig. Så väl den kalkstensfö- 

 rande i bäckenets mellersta och nordvestra del som den kalk- 

 fattiga vid dess yttersta sydöstra kant visa en regelbunden 

 strykning i mer eller mindre nordostlig riktning med vex- 

 lande stupning hos skikten, en normal veckning med eller 

 utan sammanpressning af vecken. Den nordvestra zonens 

 veck blifva mot bassinens norra gräns allt mer kalkfattiga 

 och antaga småningom samma petrografiska karaktär som 

 den sydöstra zonens formation, pä samma gång som skikten 

 ställa sig mer och mer stupande och derigenom förete en 

 starkare sammanpressning än den, för hvilken den kalkstens- 

 förande serien i bassinens midt varit utsatt. En sådan 

 småningom skeende öfvergång från den lindrigt veckade 

 kalkstensförande serien till den starkt hoppressade kalkfat- 

 tiga zonen i sydost finnes icke. De båda formationerna åt- 

 skiljas här af en 3 — 5 km. bred störingszon, som åtföljes al 

 stora massor yngre granit. Störingen visar sig i den inom 



