283 



ver ännu icke på långt när den höjd, som bergen genom 

 veckningeu torde liafva nått öfver den nuvarande dagytan. 

 Albert Heim har i sitt berömda verk öfver bergbildningens 

 mekanism bevisat, att ett ofantligt tryck erfordras för att 

 bringa bergarterna i ett så plastiskt tillstånd, att de låta 

 vecka sig utan att brytas. Fr. v. Richthofen, som sjelf 

 framhåller vigten af detta moment, nämner att Baltzer, Jo- 

 hannes Lehmann och Charles Barrois m. fl. kommit till samma 

 resultat, och det har blifvit bekräftadt genom Trescas och 

 Springs experimentella forskningar. Ämmänkallio visar oss 

 den mest fulländade veckning af sådana spröda bergarter 

 som kalksten och qvartsit. De måste vid sin veckning hafva 

 befunnit sig under ett tryck, som öfversteg deras fasthet 

 eller bärkraft, Heim anför beräkningar öfver den härför 

 erforderliga belastningen på olika bergarter. (Se „Mecha- 

 uismus der Gebirgsbildung"', II, sid. 86). Den mycket fasta 

 eocena Taveyanazqvartsitsandstenen kan utan att krossas 

 bära en vigt af 540 kilogram på hvarje qvadratcentimeters 

 yta, kiselkalken från valengienetagen vid Walensee ända 

 till 600 kgr. och den fasta svarta alpina kalkstenen 460 

 kgr. För de i Ämmänkallio anstående bergarterna eger jag 

 icke motsvarande uppgifter, men om det är oss tillåtet att 

 använda de här efter Heim anförda talen, så måste den 

 Wselrika kalkstenen i Ämmänkallio vid sin veckning hafva 

 varit utsatt för ett allsidigt tryck af mera än 600 kgr. på 

 ( iv.centimetern. Antaga vi att belastningen utgjorts af gneis 

 U) ed specifik vigt = 2,7, erhålla vi en minimal belastnings- 

 höjd af något mer än 2,000 meter. 



Afven då den stora störingen inträffade, som diagonalt 

 afskar den kalkrika formationens veck och vållade oregel- 

 bundenheten i skiktens strykning inom Ojamozonen, måste 

 ansenliga bergmassor liafva hvilat på den nu blottade ytan 



