285 



punkter af de olika dalarnes botten så liten i jemförelse 

 med de nivåskilnader, hvilka måste hafva varit en följd af 

 <« tektoniska rubbningarne. att den icke torde kunna anses 

 s °m ett sista försvagadt uttryck för dem. Dessutom för- 

 svinner den obetydliga nivåskilnaden helt och hållet på 

 Jalasaari och Kuutlukainen, der markens medelnivå är i det 

 närmaste densamma som på Lojobäckenets bräddar och der 

 nere berg i höjd öfverstiga 70 meter. 



Betrakta vi terrängens detaljer, komma vi till samma 

 r esultat. Höjdernas och dalarnes förlopp är visserligen i 

 talrika fall ett uttryck för stratiflkationens egendomligheter, 

 talrika sund och dälder sträcka sig i skiktens stryknings- 

 aktning, och te sig då såsom isoklinala eller antiklinala 

 eher stundom synklinala fördjupningar. Sålunda kunna däl- 

 derna vid Bålaby och Bredvik i detta afseende betecknas 

 s °m isoklinala, sundet mellan Bällbylandet och Niittysaari 

 e ger ett isoklinalt utseende, men mellan Niittysaari och 

 Ruosniemi ett antiklinalt, sundet mellan Ämmänkallio och 

 ■Kaitasaari eger eu synklinal karaktär på samma sätt som 

 sundet mellan Mustasaari och Torhola, och äfven i den vida 

 sänkningen mellan Gerknäs och Bålaby. hvars botten tyckes 

 v ara utfyld med en granitmassiv, bestå kanterna af synkli- 

 lla lt stälda skikt. Virkbydalen åter visar en antiklinal byg- 

 lad, och en dylik finnes antydd i sundet mellan Biskopsnäs 

 0c h Hermala samt i sundet mellan Kaitasaari och Karkkali. 

 ^n lika omvexlande bygnad ega höjderna. Den förnämsta 

 upphöjningen i Lojosjön, Storön, eger i stort sedt en syn- 

 *äQal anordning af skikten. Denudationen har tydligen 

 0r %ått så djupt, att de ursprungliga orografiska förhållan- 

 eQ a gått helt och hållet förlorade, men dess verksamhet 

 ar varit reglerad af de stratigrafiska förhållanden, som de 

 ^artade tektoniska förändringarne framkallat. De af gra- 



