291 



yngre berglands dalar. Landskapets relief är här till jem- 

 förelsevis ringa djup skulpterad ur en abrasionsplatå, som 

 med 6—8° lutning höjer sig ur Finska viken. Eeliefen kan 

 mke hafva uppkommit samtidigt med abrasion, ty såsom 

 abrasionsteorins upphofsman A. C. Ramsay framhåller i 

 »Physical Geology of Great Britain" och v. Richthofen ånyo 

 bevisar i andra delen af sitt verk „China", förmår brännin- 

 gen icke arbeta mot djupet, utan måste afhyfla alla berg- 

 ärter, så väl lösare som hårdare, i samma nivå. 



För att upptäcka de krafter, som framkallat den nu- 

 v arande reliefen i den ursprungliga plana abrasionsytan, 

 s kola vi undersöka, huru de olika bergarterna förhållit sig 

 ÖM dem. De dominerande höjderna i Lojobäckenet, åtmin- 

 stone alla, som jag bestigit, bestå antingen af medelkornig 

 grå gneisgranit eller af medelkornig flasrig ljus granatfö- 

 faoöe glimmergneis öfvergående i gneisgranit eller ock af 

 medel -finkornig röd granit. Något lägre äro de höjder, 

 *°m bestå af hård finkornig glimmergneis och af hård horn- 

 Wendegneis. De lösare skiffriga, de ursköljda och de med 

 kalksten och pyroxenfels vexellagrande bergarterna intaga 

 «8n lägsta nivån. Endast på Lojo backe, der kalkstenen är 

 mdäddad mellan nästan lodräta gneisstrater och hela terrän- 

 gen är ovanligt hög, når den lättlösliga bergarten 60 meter 

 °fver hafsytan. Särdeles påfallande är bergarternas olika 

 motståndskraft mot denudationen i trakten omkring Gerk- 

 mis. ]) er resa g jg g ere ansenliga kullar af gneisgranit och 

 massformig granit, nämligen Munkberget, Kohagsberget, 

 Kukkumäki och Tötarbergeu. Från hvilket som helst af 

 ( iessa berg ser man ned på lägre kullar, ryggar och ur 

 barken knapt uppstickande hällar, af hvilka de flesta bestå 

 af finkornig gneis eller grofkornig pegmatitartad qvartsfattig 

 gi'airit. Endast mellan Lillsjön och Jönsböle sträcker sig en 



