294 



stäiamande dalriktning möter en granitmassa, händer sällan 

 att den genomskär densamma; åtminstone sker det icke i 

 samma nivå, som dalbottnen eger i den skiktade bergarten. 

 Antingen upphöra dalarne tvärt invid graniten, såsom Stor- 

 ims dalar mot Tallnäslandets platå. Eller ock förändra de 

 riktning och smyga sig utefter massiven, såsom Lillsjödalen, 

 hvilken kommande från nordvest snedt träffar Munkbergets 

 gneisgranit och der böjer af mot öster utmed bergets norra 

 fot. Dalar, hvilkas ena vägg består af granit, medan den 

 andra utgöres af skiktadt berg, äro allmänna. Af sådan 

 natur äro Ahtiala färjsund, Hermalanselkä, sundet mellan 

 Storön och Tallnäslandet, Haravesi åtminstone närmare ut- 

 loppet samt många mindre dalar, hvilka icke äro vattenfylda. 

 1 mera sällsynta fall händer det att dessa pseudotektoniska 

 dalar kila upp i granitmassan, såsom man ser sundet mellan 

 Storön och Bällbylandet fortsättas upp emot Jalasaari me- 

 dels viken vid Ivars. 



På krönet af alla granit- och gneisgranitmassiver, öf- 

 verlmfvudtaget på de högsta partierna af terrängen, iakt- 

 tager man talrika små dälder och fåror, som både till form 

 och anordning erinra om erosionsrännor. De flesta äro fylda 

 med grus af glacialt ursprung, men rätt många äro torna. 

 Många sträcka sig tvärs öfver bergen, men knapt någon 

 sänker sig med bibehållande af erosionstypen ned till lag- 

 landet. De förlora sig, så snart bergets sluttning tilltager, 

 och i bästa fall kan man spåra deras fortsättning i förra 

 af en ur. Till förtydligande af företeelsens natur skall jag 

 beskrifva tvenne af Kohagsbergets platårännor. Deras plats 

 flnnes antydd på lig. 11. 



På det ställe af bergets vestra del, der den ena rän- 

 nan finnes, är bergarten hvitvittrande medelkornig gneis- 

 granit med endast svaga spår till skiffrighet och inneslu- 



