■hhihf 



297 



är långsluttande (ungefär 30° mot SE) med urplockade block, 

 skurna i förklyftningens riktningar. Ett väldigt block lig- 

 ger midt i dälden flyttadt 3,5 m. mot SE. ett mindre block 

 är flyttadt 2 m. Deras ursprungliga platser i bergväggen 

 kunna tydligt igenkännas. Der denna långsluttande v : Ågg 

 °fvergår i bergplatån, finnes ett fragment af en jättegryta. 

 (Se fig, n)_ x)ess radie är 1 m. och dess djup är 0,8 m. 

 "tytans norra del finnes qvar, men den södra är försvun- 

 nen. Bassinen genomsättes nämligen af en liten förkastning. 

 S; i att grytans nuvarande södra kant bildas af en plan lod- 

 rät \ : Ågg af 1 dm. höjd, strykande i N 75° V. Denna för- 

 kastning är icke märkbar på sidorna om jättegrytan; der 

 ar o hällame jemnt afslipade och moutonnerade. Förkast- 

 ningen är således icke postglacial. utan sannolikt preglacial 

 e fler åtminstone samtidig med något af istidens äldre ske- 

 •kt Innan den timade, hade jättegrytan blifvit insvarfvad 

 1 gneisgraniten till ett djup af minst 0,8 m. Det synes mig 

 "erfor sannolikt att jättegrytan är preglacial. Af beskrif- 

 ^ftgen på platårännorna torde älven framgå att dessa tvärt 

 em °t inlandsisens rörelseriktning stälda fördjupningar före- 

 tl uinits färdigbildade före istiden. Deras egenskap af ero- 

 Sl °nsrännor kan ej heller betviflas af den, som egnat dem 

 närmare uppmärksamhet. Då de endast finnas på områdets 

 ftö gsta platåer, torde de tillhöra en tid, då vattendragen 

 ,l nnu ninno i bäddar, hvilka icke lågo mycket djupare än 

 aD rasionsplanet, d. v. s. då terrängens nuvarande relief ännu 

 e J fanns till. Jättegrytans belägenhet vid kanten af erosions- 

 rä nnan får derigenom en naturlig förklaring. Och pä samma 

 gan g förklaras det egendomliga förhållandet att många jätte- 

 stor ligg-a på de högsta bergen och invid obetydliga af- 

 satser och branter, som icke torde hafva kunnat åstadkomma 



