308 



breda sig längs sundet, emedan skridisen öster om Storön i 

 hela sin mägtighet kunde fortsätta sin normala stråt. Bot- 

 tenisen i sundet kramades följaktligen upp mot de södra 

 strandhöjderna och öfverskred dem. På samma sätt upp- 

 dämdes den öfver Puujärvis norra ända kommande isen mot 

 Storöns uordvestra. hörn och de der framför liggande hol- 

 marne, men förmådde dock icke flyta ned i den dalgång, 

 som nu är sundet vester om Storön, oaktadt de höga branta 

 Tallnäsbergen hade bordt skydda den mot inverkan från 

 detta håll. Landisen var nog mägtig att öfverskrida dessa 

 höjder och genom sin påträngning tvinga det mot Storöns 

 uordvestra del uppdämda och mot söder sträfvande botten- 

 lagret att i 34 — 37° vinkel mot sundets riktning taga vägen 

 öfver strandklipporna hän mot Bällbylandet. Kär isen an- 

 lände till de rätt i N— S och E— V gående dalar, som be- 

 gränsa Jalasaari, fogade dess bottenlager sig icke helt och 

 hållet in i dessa fåror, utan aflänkades genom dem endast 

 några grader åt höger eller venster. Detta kan hafva skett 

 endast om skridisen haft sådan mägtighet att dess hufvud- 

 massa rörde sig ofvan jordytans alla ojemnheter och obe- 

 roende af dem. Att så skedde bekräftas af en observation, 

 som jag gjorde på högsta toppen af gneisgranitbergen söder 

 om Stortötar (enligt geologiska undersökningens karta 77,2 

 m., enligt topografiska kartan 91,2 m. högt). Ehuru berg- 

 hällen var så vittrad att alla polerade ytor voro försvunna, 

 kunde jag fullkomligt tydligt skönja en lång och djup gla- 

 cialreffla gående i N 34° V. Dess höga fria plats berätti- 

 gar oss att anse den angifva den verkliga medelriktningen 

 hos landisens rörelse. 



Eefflor, som med bestämdhet skulle kunna tillskrifvas 

 lokala jöklar, har jag icke sett. Möjligtvis äro de i N 7° V 

 gående korsrefflorna på Euosniemi sådana. De förekomma 



