313 



eggande blocket sjunkit 1 — 2 meter, och ligger nu nere i 

 klyftan spjelkt i flere stycken efter riktningen 2. Flere 

 andra block, bland hvilka några af tusental kubikmeters 

 r J'md, hafva rubbats ur sitt läge. och bergets nordvestra 

 sluttning är till stor del bygd i afsatser. hvilka begränsas 

 a f sprickytorna och den moutonnerade hällen. Några block 

 hafva glidit en eller flere decimeter längs sprickriktningen 

 ° ; andra hafva sjunkit, och detta olikformigt, så att den 

 e na ändan ligger högre än den andra. 



På det ställe, der berget ändrar riktning, visar en 

 moutonnerad häll sprickor af riktningen 1 (X 00—64° V) 

 korsande tvenne andra riktningar, nämligen: 



4) N 35° E med lodrät stupiiing. och 



5) N 74—76° V, likaledes med nästan lodrät stupning. 

 Nära intill framträda spjelkytor med 17° S lutning. 



På bergets östra hälft råda riktningarne 4 och 5, isyn- 

 nerhet den förra, hvaremot riktningarne 1, 2 och 3 der icke 

 kunde igenfinnas. Äfven här ser man block, som sjunkit 

 eller glidit. Det är anmärkningsvärdt att klyftornas kanter 

 ännu äro skarpa, ej afrundade, och att klyftor och springor 

 för det mesta äro torna till en eller flere meters djup. 



Det abnorma förhållandet att ingen af sprickriktniii- 

 garne öfverensstämmer med skiliringsplanen kan förklaras 

 ai Kohagsbergets belägenhet mellan tvenne block, hvilkas 

 skiktstrykning träffar berget i sneda vinklar, Lillsjögneisen i 

 ^ordvest och Verknäs — Bredvik-blocket i vester. Vid Ojamo 

 störiugszons uppkomst hafva dessa block måhända på gneis- 

 graniten utöfvat ett tryck tillräckligt starkt att bestämma 

 lörklyftningen, men ej nog starkt att förvandla den tidigare 

 skiffrigheten till clivage. 



Vid Ahtiala färjsund antecknade jag en annan för- 

 kastning längs der rådande förklyftningssprickor. Den be- 



