314 



finner sig pä Orsnäslandets strandklippor öster om färjan. 

 Berget består af en hård glimmergneis i N 75° E strykande 

 och 55° SSE stupande skikt och bildar en från stranden upp- 

 stigande moutonnerad häll. Denna genomdrages af en sprick- 

 yta i N 15° V med 70° E fall. Pä östra sidan om sprickan 

 har berget sjunkit två meter (se fig. 13). Hällarne dyka 

 mot norr ned i strandgruset och döljas i söder under skog- 

 bevuxen mark. De äro starkt refflade i N 40° V. Men 

 närmast förkastningsytan är den sjunkna hällen orefflad, 



och ännu 1 — 1,-, m. från spric- 

 kan synas endast några få 

 grofva oklara refflor. Slint- 

 ytan är alldeles slät och ned- 

 till blankpolerad utan spår till 

 rutschrefflor, och dess öfre kant 

 är föga afnött. 



Den å sid. 53 omtalade 

 vestra klippan mellan Kurk- 

 saari och Loj obacke består af 

 granit med utkilande skiktändar af gneis i X 10° V stryk- 

 ning och 33—45° E lutning. Dess vestra strand är en brant 

 klippa med i X 9 — 11° V gående förkastningssprickor och 3—4 

 mellan dem liggande trappformigt nedsjunkna block af 1—3 

 meters bredd. Utanför är bråddjupt. Också på detta ställe 

 äro slintytorna glatta och jemna. 



Afven den på lig. 12 afbildade bergväggen på Kaita- 

 saari synes mig vara en förkastningsyta, utefter hvilkeii 

 det norra blocket nedsjunkit. Den är parallel med den oro- 

 grafiska hufvudriktning, som är så starkt utpreglad längs 

 hela sundet norr om Storön, och bergartens strykning öfver- 

 ensstämmer nära med klyftriktningeu. 



Ett annat ställe, der förkastningen kan direkte påvi- 



Fig. 13. Förkastning på södra 

 stranden af Ahtiala färjsund. 



