317 



refflor. Deras beskaffenhet kan ej förklaras på annat sätt 

 än klippväggarnes vid Hiitis sund, genom förkastningar jm- 

 der en period, då inlandsisen i det närmaste hade fullbordat 

 sitt transport- och refflingsarbete. 



Då vi på detta sätt tvingas att betrakta talrika bland 

 <le orefflade väggarne som förkastningsytor, torde det icke 

 vara för mycket vågadt att äfven i en del af de refflade 

 klippväggarne misstänka dylika, isynnerhet der deras ställ- 

 ning öfverensstämmer med de närmast omkring herskande 

 orografiska liniernas förlopp. Och detta är regeln. Isyn- 

 nerhet är det vanligt att de dalar och sund, hvilka sträcka 

 S1 g' i någon annan riktning än den, som stratifikationen an- 

 8'ifver, begränsas af branta och plana klippväggar. De 

 vackra sunden, hvilka norr om Ojamo störingszon sträcka 

 % i de orografiska hufvudriktningarne N — S och X 15—20° E, 

 nafva till väsentlig del dessa branter att tacka för sin skön- 

 het. Det synes mig sannolikt att dessa sund äro sänknings- 

 dalar af glacial ålder. Deras noggranna och likformiga 

 orientering i vissa väderstreck antyder också deras upphof 

 genom sprickbildning. Likaså deras rätliniga förlopp obe- 

 roende af bergarternas vexlingar. Sundet vester om Stor- 

 011 genomskär Karkkalis kalkstensförande formation, berör 

 r&Unäslandets granit och kan sparas ännu vid Skönvik. 

 -prån Hermala sträcker sig ett sund mot söder förbi Jala- 

 Saari och fortsattes in mot Bällbylandet med en vik omgif- 

 v en af granithöjder. Sundet mellan Jalasaari och Bällby- 

 landet fortsattes likaledes med en vik, som begränsas af 

 lodräta gneisväggar. Åtskilliga dylika af branta höjder ocli 

 8'latta väggar begränsade sund och vikar fortsättas öfver 

 land medels dalar med likadan begränsning. Exempel derpå 

 finner man vid nästan hvarje ströftåg på Outamolandet. 



Glaciala förkastningar i berggrunden äro icke något 



