322 



tig-het nära intill en mycket kalkstensrik serie af mer än 

 15 meters vidd. I Ämmänkallio uppdyka 6—8 meter vex- 

 lande kalksten och pyroxenfels jemte tunna mellanskikt af 

 felsitiska och qvaftsitiska bergarter. På vestra udden af 

 Mustasaari innesluta gneislagren bäddar af kalksten, mer 

 eller mindre rena. af 14,.-, -3,» —4,5 m. bredd i dagytan 

 jemte flere tunnare skikt. Geologiska undersökningens text- 

 häfte n:o 2 uppgifver en kalkbädds mägtighet vid Hermala 

 till 20,8 m., kalklagrens bredd i Karislojo till 3 å 9 m. och 

 medelmägtigheten hos den stora kalksträckningen norr om 

 Lojo kyrka till 59,4 m. Om sådana kalkstensmassor, en- 

 samma eller några i tät följd efter hvarandra, luta lindrigt 

 in under jordytan, nå de efter ett kort förlopp hundra me- 

 ters djup. Upplösta och bortförda qvarlemna de ett af 

 sprickor genomsatt tak, som, då lagren utmynna i dagytan, 

 saknar stöd på en sida. Om dylika block ej af sin egen 

 tyngd tvingas att instörta, så kunna de åtminstone icke 

 undgå en sådan katastrof under trycket af en inlandsis. 

 Men icke blott kalkstenen kan gifva upphof till sänkningar. 

 De fältspat- och kalksilikatförande bergarterna förlora ge- 

 nom vittringen en betydlig del af sin massa, och måste der- 

 för, underkastade tryck, gifva efter och sjunka tillsammans. 

 Det karbonatrika vattnet, som sipprar genom kalktrakternas 

 berggrund, är särskildt egnadt att befordra vittringen. De 

 flesta och största sänkningarne egde troligen rum redan vid 

 ismassans första ankomst. Derför äro också de flesta för- 

 kastiiingsytor, som inuehafva ett för isens angrepp utsatt 

 läge, refflade. Men några hvalf gåfvo väl först efter lång- 

 varig och kanske förnyad påtryckning vika, och deraf för- 

 klaras förekomsten af orefflade förkastningsytor i nordlig 

 och vestlig exposition. De här i fråga varande små för* 

 kastningarue kunde lättast ske längs de ytor, som beteckna 



