326 



form, som forsande vatten eller stark bränning framkallar. 

 Stenarne äro endast i kanterna väl afrundade och på ytorna 

 afnötta så att den polityr och repning, som de tilläfventyrs 

 erhållit under inlandsisen, försvunnit. Stenames form, berg- 

 artsmjölets frånvaro och den tydliga skiktningen ådagalägga 

 att åsen undergått en genomgripande omgestaltning under 

 inverkan af vatten. Åsens belägenhet i en nästan rätlinig 

 sträckning vinkelrätt mot refflorna och oberoende af under- 

 lagets höjdförhållanden samt materialets petrografiska beskaf- 

 fenhet angifva ett glacialt upphof. Professor Wiik har länge 

 ansett Lojoåsen för en ändmorän, och G. de Geer har i 

 Geologiska föreningens i Stockholm förhandlingar för 1884 

 påpekat den öfverraskande öfverensstämmelse, som förefinnes 

 mellan Lojo- och Karislojoåsarnes ömsesidiga ställning å ena 

 sidan om Östersjön och å den andra sidan förloppet af änd- 

 moränerna i Vestergötland, på Dal och omkring Kristiania 

 fjord. Enligt de af Åkerblom utförda och af Jernström of- 

 fentliggjorda stenräkningarne i några grustag mellan Lehmi- 

 järvi och Lojo backe består gruset till 39 % af graniter, 

 28,8% af glimmergneis, 10,6 % af grönstenar, 9,7% af 

 syeniter, 8,4% af hornblendegneis och S,& % af andra berg- 

 arter, bland hvilka uppgifvas kalksten, fältspat, qvarts och 

 ett stycke sandsten. Fattigdomen på kalksten förklaras 

 deraf, att materialet till den del af åsen, i hvilken stenräk- 

 ningarne skett, enligt refflornas antydan ej kommit från de 

 kalkstensrika trakterna söder om Outamo— Hiitis-zonen. 1 

 trakten kring Kyrkstad och Gerknäs anträffade jag deremot 

 talrika små fragment af kalksten, euritgneis och pyroxen, 

 och på sydöstra sidan af Kohagsberget till och med ett 4 

 kub. dm. stort stycke arkosartadt vittrad pyroxenhaltig gneis 

 med druser af kalkspatkristaller. Tillgången på fragment 

 af kalksten och pyroxen skulle sannolikt vara ännu mycket 



