327 



större, om ej dessa mineralier i följd dels af sin mindre 

 hårdhet dels af sin genom vittringen mörare beskaffenhet 

 skulle hastigare än de öfriga bergarterna blifvit af isen 

 målade till stoft. 



Rikedomen på material i åsen i jemförelse med den 

 anmärkta fattigdomen på bottenmorän inom bäckenet nöd- 

 vändiggör den slutsatsen att inlandsisen ofantligt lång tid 

 måste hafva arbetat på åsbygnaden. Då sydost om åsen 

 intet spår af ändmoräner förefinnes, kan den knapt betrak- 

 tas blott som resultatet af en fas i istäckets afsmältnings- 

 process. Mera sannolik synes mig De G-eers uppfattning att 

 denna ås betecknar den yttersta gränsen för ett senare fram- 

 ryckande af inlandsisen. 



Vare härmed huru som helst, så har isen under en 

 lång tid betäckt Lojobäckenet intill åsen under sådana hyp- 

 sometriska förhållanden, att den framskred öfver och med- 

 tog fragment från de kalkstensförande lagren på bassinens 

 botten. Det är då att vänta, att inlandsisen på det lägsta 

 stället af bäckenets bård hade bordt rinna öfver, och under 

 den framskjutna jökeländan gif va af lopp för sitt smal tvatteu. 

 En utbugtning af åsen och en öppning i densamma borde 

 finnas på ett sådant ställe. 



Iakttagelsen bekräftar denna förmodan. En åsport 

 tinnes och har redan blifvit i korthet omtalad, det är luc- 

 kan mellan Kyrkstad och Munkberget. Som ettparhalföppna 

 dubbeldörrar stå åsens ändar ifrån hvarandra här på det 

 lägsta stället af bäckenets sydöstra brädd. Öppningen är 

 således af åsens egen ålder, icke ett senare genombrott. 

 Omkring och mellan bergklintarne i åsporten är terrängen 

 helt låg med undantag af de två små aflånga svallgrushöj- 

 derna sydvest om Kukkumäki. Mellan Kyrkstad och Kukku- 

 mäki bildas vattendelaren af ett krossgrusfält, och gneii 



