328 



derna närmast norr om Munkberget oingifvas likaledes af 

 en ursköljd bottenmorän. Af samma jordart höljes hornblende- 

 gneisbergets fot norr om Lillsjöns östra ända. Mera rulladt 

 är det grus som inhöljer östra sluttningen af berget norr 

 om Gerknäs haltpunkt. För öfrigt sträcker sig mosanden 

 från Kyrkstad längs landsvägen söder om Kukkumäki till 

 Jöiisböle skolhus och kantar äfven till en del dälden invid 

 Munkbergets norra fot. Åkerlera intager alla de lägsta 

 markerna, och en mosse fyller bottnen af den däld, som 

 från Jönsböle sträcker sig mot Munkberget och längs dess 

 norra fot vänder sig mot öster. Tvenne mindre mossar ligga 

 i sänkorna öster och vester om Kukkumäki. 



Af kalkstens- och pyroxenfragmentens förekomst i åsens 

 yta och af åsportens tillvaro måste vi draga den slutsatsen 

 att landiseu ännu vid slutet af sin härvaro hvilade på fast 

 underlag och icke uppbars af något haf. Å andra si- 

 dan finnas vittnesbörd om att en stor sammanhängande vat- 

 tensamling åtminstone vid istidens slut svallade mot iskan- 

 ten. Solitander meddelar profiler, som sträcka sig till mer 

 än 7 meters djup i åsen, och alla visa en tydlig skiktbyg- 

 nad. Ändmoränens meterial är öfveralt ursköljdt och mer 

 eller mindre sorteradt, och öfverallt, sa djupt det är kändt, 

 kantrundadt med mattslipade stenytor. Hade moränen bil- 

 dat sig på land, så skulle endast jökelelfvarne hafva kun- 

 nat åstadkomma ett sådant verk. Men i sådant fall borde 

 materialet vara utbredt i elfvarnes riktning. Det från isens 

 yta och sprickor kommande smältvattnet har ej på något 

 ställe haft kraft att sprida ut ändmoränens grus. Det är 

 endast i bred massa utkafladt på de sträckor, der isbrämet 

 haft lättare att oscillera, d. v. s. i de lägre och mera lång- 

 sluttande nejderna. Denna utkafling tilltager närmare skär- 

 gården, så att åsen i Karis och Pojo eger formen af vida 



