329 



moar. Flyttblock af traktens bergarter kröna äsen och dy- 

 lika äro inbäddade i dess massa till 6 — 7 meters djup. De 

 störa icke lagringen. Ett annat vittnesbörd för en hög vat- 

 tenytas närvaro vid slutet af åsbildningen är förekomsten 

 af terrasser längs åsens sidor. De tillhöra dock likasom flytt- 

 blocken på deras yta åtminstone till stor del en postglacial 

 tid, ty äfven den nordvestra sluttningen är rikt utrustad 

 med dessa bildningar. Då flyttblocken pä åsens högsta de- 

 lar bilda formliga vallar, är det tydligt att vattenytan en 

 gång efter istiden betäckt hela området. Denna vattenyta 

 kan endast hafva tillhört ett haf, samma haf. som hyst 

 Yoldia arctica i Östersjöprovinserna och östra Sverige, detta 

 fossilfattiga, kalla innauhaf, som Erdmann påpekat i sitt 

 verk om Sveriges (jy artära bildningar. Doktor O. Nordqvist 

 har i februari detta är ur Lojosjön upphemtat den från La- 

 doga, Kallavesi och andra sjöar bekanta reliktfaunan af 

 Gammarider, Mysis relicta, Pontoporeia affinis m. m. 



Då inlandsisen drog sig tillbaka och efterhand qvar- 

 lemnade de mindre svallgrushögarne vid Bredvik, A T irkby, 

 Vols och Humppila och omsider för en tid stannade för att 

 uppbygga Karisloj oåsen, intog hafvet sålunda dess plats, ur- 

 sköljde morängruset och af lagrade den derur uppslammade 

 sanden och leran. Detta ursköljnings- och omlagringsarbete 

 fortsattes då hafsytan sedermera sjönk, och följden har blif- 

 vit att allt i dagen liggande morängrus eger mer eller mindre 

 svallgruskaraktär och saknar lera. Endast på stort djup 

 och på skyddade ställen kan man hoppas att finna hardi 

 packadt lerigt och kantigt krosstensgrus, sådant Solitander 

 beskrifver från den trånga dalgången mellan Kohagsberget 

 och Munkberget, der det ligger öfverlagradt af åsens material. 



Bergkullarnes kalhet kan icke tillskrifvas vattnets verk- 

 samhet, ty om vågsvallet funnit något ansenligt gruslager 



