330 



att bearbeta ocli bortföra, så hade klyftorna i bergen bordt 

 blifva fylda dermed. I sjelfva verket äro berg-klyftorna of- 

 tast torna till stort djup. såsom jag redau anmärkt vid be- 

 skrifningen öfver Kohagsbergets yttre. Hafvet svallade di- 

 rekte mot klipporna, men var icke nog salt och nog varmt att 

 såsom Medelhafvet kemiskt angripa de lätt sönderdelbara 

 fältspatbergarterna. Ej heller egde det tillräckligt stark 

 bränning att mekaniskt förstöra bergens genom den pregla- 

 ciala vittringen och inlandsisens verksamhet frammanade 

 former. Såsom ännu i dag bevarade Östersjön på den tiden 

 klipporna för förstöring genom atmosferiliernas inverkan. 

 De klippor, som nu ligga blottade vid hafsstränderna, äro 

 så blankpolerade och så fint och skarpt refflade, som om de 

 i går hade blifvit öfvergifna af inlandsisen. Men till och 

 med högre upp på land, der polityren och den finare refflin- 

 gen borttagits genom vittring, förråda många grofva refflor 

 och de moutonnerade bergformerna att bergens förstöring 

 efter istiden varit förvånanden. liten. Man ledes till den 

 förmodan att det haf, som efterträdde inlandsisen, ansenligt 

 lång tid stod högt öfver det nuvarande landet. 



På lämpliga ställen har hafvet dock lyckats bryta sön- 

 der och skingra klipporna. Detta har lättast kunnat ske 

 med sådan bergart, som eger riklig förklyftning. Deraf för- 

 klaras, hvarför de flesta fiyttblocken på Loj oåsen bestå af 

 röd granit och gneisgranit, ehuru väl detta äfven delvis kan 

 bero deraf att granit- och gneisgranitbergen äro de högsta 

 och derför företrädesvis måste lemna materialet till de block- 

 vallar, som kröna åsens högsta delar. I följd af en sådan 

 ntplockning af block ur bergsluttningarne hafva flere granit- 

 och gneisgranitberg erhållit trappformiga branter. Denna 

 företeelse bör icke förvexlas med den trappformiga insjunk- 

 ningen af blocken, hvarom tidigare varit fråga. På Kohags- 



