332 



gamla strandvallar antyda att genombrottet vid Svarta må- 

 hända är postglacialt. En krossgrusvall har kanske der blif- 

 vit eroderad af en bäck, som med starkt fall runnit till Pä- 

 sar träsk i Karis ås nuvarande ränna. En granskning af 

 förhållandena vid bruket är nödvändig för frågans besvarande. 

 De nyaste föräudringarne inom bäckenet äro oväsent- 

 liga. Bäckarne hafva skurit ned sina bäddar i de lösa jord- 

 arterna. Åtskilliga bergras hafva trånat. De största finner 

 man på vestra väggen af Tötarbergen i en lodrät stupa af 

 röd granit, samt på vestra stranden af Storön i det ofta 

 omtalade qvartsitgneisberget vester om Huila med vågräta 

 lager. Många små vattensamlingar hafva igenvuxit till torf- 

 mossar. Vegetationen har invandrat under skiftande öden, 

 hvilka antydas af många spridda och enstaka exemplar af 

 arter, som tillhöra en för nuvarande förhållanden främmande 

 flora. Kalkstensklipporna, sjöns mildrande inflytande på kli- 

 matet och de mot konkurrens skyddande belägenheterna på 

 uddar och Öar hafva bevarat dessa reliktväxter bättre än 

 de kunnat bibehålla sig i omgifvande trakter. Slutligen 

 har menniskan invandrat och genom odlingen och sjöfällnin- 

 garne gifvit bassmen dess nuvarande utseende. Om de sist- 

 nämnda har herr C. G. von Christierson på Gerknäs god- 

 hetsfullt gifvit mig följande upplysningar. Den första skedde 

 1847, efter det planen i flere tiotal år varit påtänkt. Sjöns 

 yta föll då 0,7—1. o meter. En ny fällning företogs aderton 

 år senare genom arbeten i Svarta ström 1865, i Bällby ström 

 1866, i Karnais ström 1867 och i Koskis ström 1868. Ge- 

 nom denna fällning sänktes ytan ytterligare något mer än 

 0,o meter, så att hela sänkningen sedan 1846 uppgår till 

 1,5 meter. Dessa successiva förändringar af strandkonturerna 

 röja sig så väl i de qvarlemnade strandterrasserna som i ve- 

 getationen. I det äldsta strandsnårets ställe, ofvanför strand- 



