49 



Granitens metamorfoserande inverkan på gneisfragmen- 

 terna är man isynnerhet i tillfälle att iakttaga på de af horn- 

 blendegneis bestående, hos hvilka man enligt regeln kan sär- 

 skilja trenne zoner: den innersta kärnan bestående utom 

 något fältspat, qvarz och magnetit uteslutande eller till större 

 delen af homblende, en deromkring liggande zon, uti hvilken 

 glimmem (biotiten) öfverväger hornblendet och som stundom 

 äfven innehåller granat, ehuru i små och otydliga individer, 

 samt den yttersta smalaste, närmast till graniten befintliga 

 zonen, nästan uteslutande bestående af biotit samt ofta äfven 

 större granatkristaller. Dessa olika zoner visa sig makro- 

 skopiskt isynnerhet tydligt på den förvittrade ytan, på hvil- 

 ken den mörkare hornblenderika kärnan afsticker mot den 

 ljusare färgade, mera glimmerhaltiga zonen, och denna är 

 åter t. f. af den yttersta zonens lättare förvittring genom en 

 rännformig fördjupning skild från granitgränsen. Häraf fram- 

 går tydligt, att genom granitens metamorfoserande inverkan 

 på hornblendegneisen först glimmern och af denna åter gra- 

 näten uppkommit. Äfven brottstycken af hornblendefels och 

 diorit förete en dylik metamorfos. Ett sådant metamorfose- 

 radt hornblendefelsbrottstycke anträffade jag vid Westerkulla, 

 Detta var nämligen fullkomligt massformigt och bestod af ett 

 grofkornigt aggregat af hornblende, som i omkretsen var helt 

 och hållet förvandladt i biotit, hvilket äfven var fallet med 

 de smala från det större stycket lösryckta och i graniten in- 

 bäddade partierna. 



Att i de ifrågavarande metamorfoserade gneisbrottstyc- 

 kena icke trycket utan väsendtligen den höga temperaturen 

 hos granitmassan för hvilken dessa under en längre tid va- 

 rit utsatta, förorsakat hornblendets öfvergång i biotit och 

 denna sednares i granat, utvisas redan deraf, att de sekun- 

 dära biotitbladen hos dessa icke alltid gå i en bestämd rikt- 



4 



