53 



sens öfvergång i sammanhängande gneis. Så t. ex. är den 

 ställvis zigzagformigt böjda, i medeltal i ONO öfver Botby 

 och Mellungsby strykande zon af mer eller mindre skilda 

 långsträckta gneisfragmenter tydligen en fortsättning af den 

 jemförelsevis mera sammanhängande smala gneiszon, som från 

 Gumtäckt i V— O-lig riktning stryker öfver norra delen af 

 Gammelstadsfjärden. 



Beträffande gneisbrottstyckenas förhållande till gneis- 

 graniten må här ännu i förbigående ett par momenter berö- 

 ras, som synas mig förtjenta af en särskild uppmärksamhet 

 vid framtida forskningar. Den ena är den olikhet i afseende 

 på riktningen, som visar sig mellan de af hornblende- resp. 

 chloritgneis och de af glimmergneis bestående brottstyckena 

 i den trakt jag undersökt, i det att de förra ofta gå i N— S 

 eller NNV de sednare normalt deremot eller i ONO, och det 

 ej blott på skilda utan äfven i samma bergskupp eller sträck- 

 ning. Skulle detta visa sig vara ett allmänt förhållande, så 

 skulle man enl. min tanke masta söka orsaken härtill i jord- 

 magnetismen, alldenstund de af hornblendegneis i motsats till 

 de af glimmergneis bestående brottstyckena innehålla magne- 

 tit. Ett annat på brottstyckenas riktning inverkande moment 

 äro sjelfva de granitiska bergsträckningarna. Betraktar man 

 dessa i ett sammanhang med abstraherande af lokala förkast- 

 ningar finner man dem löpa tillsammans i stora mer eller 

 mindre regelbundna kretsar. Sådana bilda den parallelt med 

 den stora gneis-skifferzonen från Brandö öfver Botby till Mel- 

 lungsby utsträckta gneisgranit samt den i motsatt riktning, 

 från Sörnäs åt NV strykande, hvaraf dock blott den östra 

 hälften synes på medföljande karta. Dessa kretsfonnigt sam- 

 manlöpande gneisgranitzoner synas mig häntyda på att de 

 ursprungligen bildat domformiga upphöjningar, hvilkas cen- 

 trala delar dock på grund af deras storlek sänkt sig med 



