97 



rar vid ytan oftast mellan 0,75 och 0,6 %; på bottnen öf- 

 verstiger den sällan 1 %; 



2) att vattnets salthalt endast obetydligt aftager från 

 Östersjöns sydkust till dess norra del; 



3) att salthalten i allmänhet tilltager från ytan mot 

 bottnen ; 



4) att salthalten är större vid Östersjöns ostkust än 

 vid samma bredd på vestkusten. 



Finska vikens salthalt aftager småningom från vester 

 mot öster, så att vattnet i dess östra ända är nästan all- 

 deles sött. Man har derför kallat Finska viken en mot haf- 

 vet öppen insjö. 



Emedan Bottniska viken är bättre afskild från Öster- 

 sjön än Finska viken, framträder skilna'den i vattnets salt- 

 halt bestämdare mellan de båda förstnämnda hafven än 

 mellan Östersjön och Finska viken. Mellan Bottniska vi- 

 kens båda hufvudafdelningar, Bottenhafvet och Bottenvi- 

 ken, bildar Qvarken en tydlig gräns äfven i hänseende till 

 vattnets salthalt. Inom Bottenhafvet synes salthalten vara 

 nästan oförändrad från Åland i söder ända till Gåshällan i 

 norr, och på samma sätt synes vattnets salthalt inom Bot- 

 tenviken endast obetydligt aftaga från Qvarken (vid Vals- 

 öarne) till Brahestad. I vikens norra ända märkes ett starkt 

 aftagande i vattnets sälta, hvilket beror af de många stora 

 elfvar, som här utmynna. 



Dessa omständigheter framträda tydligt på den bifo- 

 gade grafiska tabellen 1 (Tafl. I) öfver ytvattnets salthalt på fin- 

 ska sidan af Bottniska viken. Den ovanligt höga procenten vid 

 Vidskär och Högklubb beror antagligen på en tillfällig upp- 

 blandning af ytvattnet med de saltrikare undre vattenlagren. 

 Som af observationstabellen i slutet af denna uppsats 

 synes, varierade ytvattnets salthalt uti Skärgårdshafvet mel- 



