2 
da de henholdsvis kun er 90 og 99 cm. lange. Det mindste var 
overalt af mørkebrun Farve, undtagen paa Hovedets Underside, 
som var lysebrun; det største var lysebrunt paa hele Oversiden, 
ellers meget lystfarvet eller helt hvidt. 
I mit ovenfor citerede Skrift gjorde jeg den Bemærkning, 
S. 107, at den af E. Olafsen og andre ældre Forfattere om- 
talte ,,Havaal" ikke burde optages blandt islandske Fiske, som en 
veritabel Havaal, da jeg antog, at den påaagældende Fisk snarest 
maatte være den almindelige Aal (Anguilla vulgaris), da Havaalens 
Forekomst ved Island ikke var blevet konstateret senere. Da nu 
dette er sket, saa kunde der være Grund til at antage, at den af 
de gamle Forfattere, særlig af E. Olafsen omtalte Aal virkelig 
havde været Havaalen. Men jeg tror alligevel, at det kun drejer 
sig om den almindelige Aal. E. Olafsen siger nemlig i sit 
Rejseværk "), S. 595, hvor han omtaler den almindelige Aal: ,,Man 
har ogsaa truffet store Aal i Stranden hvor fersk Vand rinder ned, 
om det er Muræna (Conger) eller Hav-Aal, skal jeg ikke sige.” 
E. Olafsen har altsaa ikke selv set den, men mener blot, at 
store Aal, Folk har fortalt ham, at de har set i Stranden, hvor 
der var Kilder med Ferskvand (som det er Tilfældet flere Steder 
paa Reykjanes-Halvøen, hvor Lavamarkerne naar helt ud i Søen), 
muligvis skulde være Havaal. Selv har jeg hyppig set Aal paa 
saadanne Steder i Grindavik (Sydkysten af nævnte Halvø), og der 
er aldrig faldet mig ind andet, end at det var den almindelige Aal, 
"som der er mange af i Brakvandsdamme og vandfyldte Lavakløfter 
i Kystens umiddelbare Nærhed, og hvorfra de har fri Passage til 
Strandens Pytter, gennem underjordiske Lavasprækker eller Huler. 
Andre Forfattere, som Olavius og Mohr, har saa senere optaget 
Havaalen, efter Olafsen, som muligvis forekommende ved Island. 
Af det ovenfor anførte vil det være indlysende, at det før- 
omtalte Fund af Havaalen i islandske Farvande ingen Grund giver 
. mig til at antage den for tidligere kendt ved Island. 
1) Reise igiennem Island, Sorøe, 1772. 
