238 
paa Engene. Helt ned i det attende Aarhundrede findes saadant 
anført, i dansk Litteratur saaledes hos Esaias Fleischer (2); 
imidlertid maa det udtrykkeligt bemærkes, at samme Forfatter 
alligevel nærer en berettiget Tvivl om denne Forklarings Rigtighed. 
Samtidig har dog allerede tidligt en anden og fornuftigere Op- 
fattelse gjort sig gældende, nemlig at disse Dannelser staar i 
Forbindelse med de Slimmasser, som afsondres i Frøernes Ægge- 
ledere, og hvis Bestemmelse er at danne Gelélaget uden om de 
enkelte Æg. Noget saadant skal nemlig, ifølge Galle (3), ikke 
blot være fremsat adskillige Gange af Undersøgere i det 19. Aar- 
hundrede, men selv helt tilbage i det 17. Aarhundrede træffes An- 
givelser, gaaende i samme Retning. Hvilke Beretninger der her 
haves for Øje, og hvad Indhold disse kan have, ser jeg mig 
desværre ikke istand til at oplyse om, da Galle's i Udsigt stillede, 
udførligere Meddelelse ikke er mig tilgængelig; saa meget synes 
dog med Sikkerhed at fremgaa af det korte Referat, at ingen af 
disse bringer nogen virkelig Forklaring. 
Selv hælder Galle nærmest til den Anskuelse, at Frøerne er 
blevet fanget og fortæret af Rov- eller Vandfugle, som enten har 
sønderrevet dem paa Stedet eller ogsaa, som det oftere skal være 
angivet, senere har gylpet Slimmasserne op; det sidste skulde og- 
saa forklare, hvorfor de ikke blot findes ved Bredden af Damme 
og paa Enge, men stundom ogsaa paa helt tørre Steder. 
Senere meddeler Miller-Erzbach (5), i en lille Afhandling 
om Frøernes Modstandsevne overfor Indefrysning, den Iagttagelse, 
at en Frø, som havde været indefrosset, nogle Dage senere af- 
sondrede tykke Klumper af en hvid Gelé, der ganske mindede om 
Æggelederslim; i Tilslutning hertil udtaler han den Formodning, 
at Indefrysning af Frøerne muligvis kan staa i Forbindelse med 
Forekomsten af ,,Sternschnuppen", idet disse Dannelser synes at 
forekomme særlig hyppigt efter strænge Vintre nær Vandsamlinger, 
som er flade og derfor let bundfryser. 
Nær til denne Opfattelse slutter sig ogsaa M. M. Lund (4), 
der samtidig antyder, at særlig stærk Kulde og dermed Stivfrys- 
