155 
saasom Virkninger af Brug resp. Ikke-Brug af Organer, har han 
studeret med Hensyn til Arvelighedsforhold; og overalt er han 
naaet til det samme Resultat: de personlig erhvervede Egenskabers 
Ikke-Arvelighed. Weismann havde oprindelig Flertallet af Biologer 
imod sig, men efterhaanden er hans Resultater bleven bekræftede 
af talrige Forskere, for saa vidt de arbejder eksperimentelt og med 
rent Materiale. Derimod er det store Flertal af Palæontologer og 
andre Morfologer, som væsentlig ser beskrivende paa Organismerne, 
Ssennemgaaende utilbøjelige til at opgive Forestillingen om en gen- 
nem Tiderne jævnt foregaaende fremadskridende arvelig Tilpasning. 
Deres Begrundelser, at man ellers ikke kan forstaa de mangfoldige 
jævne Overgange mellem nærstaaende uddøde Dyr: fra de efter 
hinanden følgende geologiske Lag, har jo dog tydelig slet intet 
videnskabeligt Værd. Diss2 Overgange er det jo netop, som man 
Skulde søge at forklare; de udgør just selve Problemet, der skal 
løses; men de giver sandelig ikke Løsningen paa det forelig- 
gende Hovedspørgsmaal. 
Under Weismann's indgaaende Diskussion af Selektionstanken 
og Afvigelighedsproblemerne —— man erindre, at Afvigeligheden, de 
mange Variationers Forekomst, voldte Darwin Vanskeligheder med 
Hensyn til Forklaringen —— førtes han til sin Lære om ,,Amphi- 
eis HL ge den Lære, at der 1) ved Befrugtningen foregaar 
en Forening af de i de to Kønsceller værende »Anlæg", hvilket 
Jo ikke er nyt, samt 2) at der, naar der i et Individ indledes Køns- 
Celledannelse, sker en Sondring af de ,,Anlæg", som i sin Tid blev 
forenede ved den Befrugtning. der. grundlagde det paagældende 
Individ, og 3) at de med Sædcellen eller de med Ægcellen tilførte 
Anlæg ikke behøver at forblive sammen ved denne Sondring, men 
at de til en vis Grad kan kombineres frit. Derefter vilde altsaa 
de Kønsceller, der dannes i et Individ, kunne blive forsynede med 
Anlæg i forskellig Kombination: nogle Anlæg vilde skrive sig fra 
Individets Faders Side, andre fra dets Moders; og ved disse for- 
Skellige Kombinationer vilde megen Afvigelighed let forstaas. At 
Bastard - Afkom opviser en ofte næsten uoverskuelig Afvigelighed, 
Var en for Praktikere og Biologer vel kendt Ting, som først ved 
Mendel's og hans Efterfølgeres Arbejder er bleven stillet i kla- 
rere Lys. 
Dette Weismann'ske Raisonnement ligner jo meget de af 
