341 
Epithel, som ganske ligner det underneden (el. indenfor) liggende, 
ligeledes plasmafyldte, sukkerproducerende Væv; i dette, der har 
temmelig store Cellekærner, og som farves stærkt gult med Jodjod- 
kalium, findes ingen Intercellulærrum, og særlige Karstrænggrene, 
som ellers saa mange andre Steder føre til de sekretoriske Væv 
(f. Eks. hos Cerasus, Turnera, Passiflora, Ricinus, Cassia, Hippo- 
mane, Viburnum Opulus o. a.), ere her ikke tilstede. Det gaar 
indadtil ret jævnt over i Bladstilkens perifere Parenkym, der er 
betydelig mere tykvægget og rigelig udstyret med Cellemellemrum, 
samt i hvilket enkelte, i Retning af Bladstilkens Længdeaxe strakte, 
temmelig store Slimceller ere fremtrædende og paa Tværsnit 
af Bladstilken næsten ligne Slimgange. Betragte vi et Fladesnit af 
den runde, secernerende Plet, finde vi dens Epiderm dannet af 
ganske smaa, polygonale Celler; Spalteaabninger og Krystalstjerner 
findes ikke; en ejendommelig gruppevis Ordning af Cellerne, paa 
hvilken vi senere skulle give Forklaringen, er karakteristisk for 
den secernerende Overhud (Tab. IV, Fig. 7). Vende vi os igen til 
Tværsnittet, finde vi, at de specielle Grænselag, som skiller det 
secernerende Væv fra det, hvorpaa det hviler, og som flere Steder 
i Planteriget ellers er tydeligt, ikke alene i Nektarier, men ogsaa 
i andre Sekretionsorganer (Luffa, Shorea, Dioscorea, Drosera 0. a.), 
ikke findes hos Carapa. Her markeres Forskellen først stærkt, 
naar Organet og Bladet i det hele taget bliver noget ældre, og 
Sekretionsperioden er forbi. Der danner sig da paa Bladstilken 
(og Grenene) den ovennævnte Kork, som giver disse Dele den 
for dem ejendommelige, mørkebrune, blanke Farve; den dannes 
ved Tangentialdelinger af første Cellelag under Epidermis, men gaar 
ved Nektarierne ind i de under Sekretionsvævet liggende dybere 
Cellelag, saa at hele Organet ved Korklaget isoleres fra Forbind- 
else med Bladstilkens øvrige, levende Væv; det secernerende Par- 
enkym sættes ud af Funktion, dets Celler fyldes med et brun- 
gult, flobafénagtigt Indhold; Nektariets Rolle er udspillet, og medens 
det i Bladets yngre Faser var meget letkendeligt, ja endog iåjne- 
faldende, unddrager det sig nu mere og mere Opmærksomheden. 
Hvad nu Udviklingshistorien angaar, anlægges Nektarierne paa 
de meget unge, c.5 å 6 mm lange Blades Basis, medens de, der 
findes paa de ejendommelige Apicalorganer, der egentlig kan kaldes 
Nektariophorer, ere anlagte endnu tidligere. Jeg har særlig under- 
