342 
søgt de basale, og de yngste Stadier, jeg har kunnet finde (paa 
Grund af Materialets Kostbarhed har der været Grænser for, hvad 
botanisk Have har kunnet stille til Raadighed); have da paa Tvær- 
snit vist, hvad man egentlig kan læse ud af de færdige Udviklings- 
trin, nemlig at Organet anlægges ganske simpelt derved, at et lille, 
viklingen skrider videre udenom det. Paa dette Stadium dele 
Epidermiscellerne, der paa denne kredsrunde Plet bevare Yder- 
væggenes oprindelige, ringe Tykkelse, medens de udenom blive 
noget tykkere og faa en noget sværere Kutikula, sig ved radiale 
(antikline) Vægge og strække sig tillige i radial Retning; derved 
opstaar den ovenfor omtalte, gruppevise Ordning af dem, som især 
ses, naar Nektarialfladen (paa Fladesnit) betragtes ovenfra. Mange 
af de ved Radialdelingerne opstaaede Celler tangentialdeles atter; 
indadtil ere de ikke alle lige lange, saa at Epidermisgrænsen imod 
Vævet indenfor ikke er skarp og jævn. Størstedelen af Sekretions- 
vævet er saaledes en Epidermaldannelse; men en Del af Vævet 
indenfor deltager i Organets Opbygning. Da den senere opstaa- 
ende Kork er subepidermal, er det derfor ikke underligt, at den 
sænker sig ind under Nektariet. Man vil paa de unge Stadier 
finde ikke faa Kirtelhaar paa Overhuden udenom Nektariet; de 
falde senere af. Det vil saaledes ses, at Udviklingshistorien ikke 
frembyder særlig interessante Enkeltheder. 
Universitetets planteanatomiske Laboratorium i Februar 1918. 
Pisurforklarine. 
Tab. Ill. 
Acanthus ilicifolius L 
Samtlige Figurer ere tegnede med Camera clara og forestille Tværsnit 
af Støtterødder. 
Figg. 1, 2 og 3: Den primære Struktur færdigdannet, c. 5 å 6 mm fra Rod- 
spidsen, halvt skematisk; Karrene, hvis Stilling er nåjagtig angiven, 
fremstillede som Prikker, Protohadromelementerne ere mindst (0g 
yderst); Leptomet er antydet ved skraverede Pletter. I Figg. I 08 2 
«r Rodbarkens yderste Begrænsning, Rodens Hudlag, tegnet med; 
Fig. 3, som er af en lidt sværere Rod, forestiller kun et Stykke åa 
Stelens Periferi; den yderste Kontur er her Endodermen. 
