116 
(Talpidæ.) 
buen vanslægter; deri ligger Talpidernes væsenligste Afvigelse fra 
de oprindeligste Cladobatider, fra hvilke de maa have deres Op- 
rindelse. Kindbuen mister sin oprindelige Styrke og sin dobbelt- 
buede, fortil nedbuede, bagtil opadbuede, sammentrykte Form; den 
bliver tynd, trind og lige og forsvinder tilsidst, saa godt som helt, 
saa at der ikke bliver andet tilbage af den end større eller mindre 
Levninger af Prc. zygomaticus fra Overkjæbebenet og fra Sqvama. 
Mest iøjnefaldende vanslægter selve Kindbenet, der til en Begyn- 
delse indskrænkes og bliver til en lille splintformet Knogle liggende 
mere eller mindre midt i Kindbuen, undertiden som en lille Plade 
dækkende lidt af Ydersiden af Forlængelser af Prc. zygomatici 
fra Overkjæbe og Syvama, der kunne erobre en Del af Kind- 
benets oprindelige Plads, inden baade Kindben og det meste øvrige 
af Kindbuen helt forsvinde. Naar Kindbuen saa godt som er for- 
svunden, maa Kindmusklen, der ellers udspringer fra hele Kind- 
buens Underrand, nøjes med Udspring fra Baand og Senehinder 
og især med Udspringet paa Levningerne af Overkjæbens Pre. 
zygomaticus; Musklen vantrives ikke. — Kun en sjelden Gang 
hænder det, at en vantreven Kindbue paany vinder Kraft; og den 
oprindelige Form gjenvinder den ikke. — — Grunden til denne 
ejendommelige Vanslægten af Kindbuen, skjønt Kindmusklen ikke 
vantrives, er ikke helt klar; men vistnok have Næsemuskler Skyl- 
den. Hos alle de paagjeldende Slægter ere Næsens Muskler ual- 
mindelig stærke. De Muskler, som det i denne Sammenhæng særlig 
gjelder, ere M. zygomatici og Levatores alæ nasi et labii superioris 
(deres nøjagtige Jevnførelse er ikke i alle Tilfælde udfunden); de 
ere tykkere, mere kjødfulde end sædvanlig og ende i lange stærke 
Sener, der fæste sig i Trynens Sider. — Hos dem af Slægterne, 
hos hvem Forholdene mest ligne de sædvanlige, have disse »nedre 
Trynemuskler« (som de i Korthed kunne kaldes uden at foregribe 
noget med Hensyn til deres Jevnførelse) deres Udspring paa Kind- 
buens Yderside omtrent under Øjehulen; ved Paavirkning af deres 
Udspring er Kindbuens forreste Del bleven ret stærk; men til 
Gjengjeld er Kindbuen " bagtil svækket og bleven ganske tynd; 
selve Kindbenet er vel tilstede, men stærkt indskrænket. (Gymnurq 
Hylomys.) — Fra denne Tilstand kan Udviklingen fortsættes ad 
to Veje. Enten beholde Musklerne Pladsen for deres Udspring 
under Øjehulen, men blive kraftigere og bringe Overkjæbens Fe: 
