149 
Spids, der blive lave, smelte sammen og indsnevres til en smal 
Rand eller helt forsvinde. 
En Egenskab, der viser sig hos mange af Familiens Medlem- 
mer, opdukkende i forskjellige Grupper, men ogsaa findes ret almin- 
delig i andre Insektæder-Familier, er Tilbøjelighed til at bruge den 
forreste Del af Tandsættet som Niptang; det er hos Centetider 
Iste øvre og 2den nedre Fortand, der bruges og udvikles, mere 
eller mindre paa Bekostning af andre Tænder; nogen særlig paa- 
faldende Størrelse naa de dog ikke, og kun sjelden have de Magt 
til helt at fortrænge nogen af deres Naboer; mest iøjnefaldende er 
Hjørnetandens Vanslægtning; den mister ofte sin ejendommelige 
Form og bliver lavkronet og svag. Gjennemgaaende mangler pl. 
Noget i Forbindelse med de forreste Tænders Uddannelse til Nip- 
tang og end mere med Tilbøjelighed til i det hele at bide med 
Styrke staar en Egenskab, der minder om Soricider, men dog er 
udformet paa sin egen Maade: den ualmindelig store Prc. post- 
glenoideus, der hos alle Centetider strækker sig ind til Foramen 
ovale og bidrager til at danne Forvæggen af Trommehulen, hvor- 
efter den mere eller mindre formes; det er vel et ualmindelig 
Stærkt Slid paa Baandene i Underkjæbe-Leddet, der fremkalder 
den. Den stærke, langt fremad voxende Tindingmuskel, den stær- 
keste af de Muskler, der føre Underkjæben, er vistnok væsenlig 
medvirkende til, at Øjet bliver lille, trykket som det er af Musklen. 
Fælles for hele Familien, mere eller mindre udpræget, er Bru- 
sen af Hovedet som Brækjern, en Brug, der vist er arvet fra Tal- 
pider. De Centetider, der ikke af andre Grunde ere særlig om- 
formede, have i Hovedskallen faaet en paafaldende Lighed med 
Svin. Hovedskallen er bleven lang og lige, med fremstaaende 
Nakkekam fremkaldt af kraftige Nakkemuskler, ikke trykket af 
noget; dertil er Hovedet ikke stukket dybt nok i Jorden. Trynen, 
der deltager i Arbejdet med at rode i Jorden, har stærke Muskler. 
Hos nogle have de nederste Trynemuskler deres Udspring paa 
Overkjæbebenets Prc. zygomaticus under Øjehulen; hos andre 
have de skudt deres Udspring tilbage paa Sqvama. I begge Til- 
fælde er Kindbuen vanslægtet, oftest i sin største Udstrækning for- 
Svunden. — Fælles for Familien er ogsaa en høj Udvikling af Si- 
benet, vist ligeledes Arv; Sibenet udvider Rummet mellem Øjehulerne 
%& skyder sig tilbage i Indervæggen af Fissura orbilalis, mere 
