47 



vyrüstky ze stelky nad archegoniemi, jimz Leitgeb (1879, p. 41.) a Schiffner 

 (1893, p. 13.) velky vyznam pficitaji, nebot pfedstavuji näm jen vyklenuti 

 pletiva, ktere v mens! mife i u Bicciocarpus Cda, ano i u Biccia Mich, 

 pfickazi, a ktere naprosto nelze snad s obaly Marchantiacei srovnavati. 

 Spbaerocarpus Mich, navazuje na r. Tesselina Dum. mimo jednoducheho 

 uspofädäni stelky i pohlavnich organü hlavne nepfitomnosti dokonalyck 

 elaterü, jez nahrazeny jsou u tohoto rodu steriluimi kulatymi bunkami, 

 znacne na rudimenterni elatery r. Corsinia Raddi (rovnez bez spirälek) 

 a Funicularia Trevis (s rudimenternimi spirälky) uporninajici. 



Odlisne postaveni Ricciacei mezi jatrovkami bylo näpadne i starsim 

 botaniküm; tak na pf. Hedwig säm, oddeliv jatrovky od ras, kam zafa- 

 zeny byly Linneem a pfifadiv je jako »musci hepatici« k mechüm, Bic- 

 ciaceae ponechal mezi fasami a nepocitaje je k jatrovkäm. Nejstarsi 

 zprävu o teto skupine nachäzime u anglickeho botanika John Raye, ktery 

 v III. svazku svych »Historia plantarum« z r. 1704 na str. 48. nvädi 

 Ricciocarpus natans (L.) Cda jako »liehen parvus vernus cordiformis, 

 ima parte fimbriatus, Lentis palustris modo aquae innatans«; vedle toho 

 popisuje jeste Riccia glauca L. Plukenet (Almagestum botanicum 1720, 

 p. 216.) poznal Riccia crystallina L., a londynsky lekarnik John Petiver 

 ve svych »Musei Petiveriani centuria«, jez v letech 1692 — 1703 vydäval 

 uvefejnil pod c. 253. Riccia fluitans L. jako »Lactuca aquatica tonui- 

 folia«. Vaillant v »Botanicon parisiense« (1743 p. 98; tab. 19 fig. 1.— 3. 

 kresli posledni tyto dve Riccie a jmenuje »Hepathica palustris«. Neni 

 snad ale druhe skupiny rostlin, jez' by tak zähy nasly sveho mistra, jako 

 präve Ricciaceae. Nesmrtelny Micheli ve svych »Nova plantarum ge- 

 nera iuxta Tournefortii methodum disposita« zahrnul v rode Biccia, jenz 

 ku pocte florentinskeho senatora Petra Francisca Biccia vystavil, celou 

 tuto skupinu, temef üplne v duesnim rozsahu. Micheli fadi svüj rod 

 vedle Salvinie do sestnäete tfidy nekvetoucich rostlin, a popisuje a ne- 

 obycejne sfastne rozeznävä 9 druhü, mezi nimiz zahrnuje i nynejsi rody 

 Tesselina Dum. (= Biccia media, obscure virens) a Corsinia Baddi 

 (= B. maior, coriandri sapore); zpracoväni Micheliovo jest tak dokona- 

 lym, ze skoro cele näsledujici stoleti badatele temef niceho noveho ne- 

 pfipojili a skoro vsichni spise krok zpet nez ku pfedu ve vedomostech 

 o teto skupine ucinili. Tak jiz Dillenius opakuje vsechny Micheliho 

 charaktery i vyobrazeni druhü, ale spojuje je opet s rody Liehen a Li- 

 chenastrum, jako cinili pfedchüdei florentynskeho botanika. Linne znä 

 jen 5 druhü r. Biccia (R. crystallina, R. minima, R. glauca, B. fluitans, 

 B. natans), ostatni druhy Micheliovy nechävä bez povsimnuti. Specielne 

 nemeckymi Bicciemi podrobne obiral se prvni Schmidel (1747), ktery cetne 

 druhy Micheliovy stähl jako Synonyma nebo odrüdy k dr. B. glauca, 

 vedle niz jeste jen B. natans a B.. fluitans uznävä; pozoroväni jeho jsou 

 velmi dükladnä a pfesnä, ackoliv mnohe podrobnosti v organisaci techto 

 rostlin mu unikly anebo züstaly nejasny. Po Schmidelovi celä fada bo- 



