74 



srpna, v zäfi, nejvice plodnou byvä v fijnu a listopadu, a udrzuje so 

 jeste dlouho z jara na stanovisku, kdy teprve, skoro nejpozdeji ze vsech 

 Riccii mizi a uhnivä. V stanovisku jest dosti konservative, vyskytujic 

 se — ■ nebyly-li pomery zmeneny — na jednom miste po dlouhou fadu let. 



Po celyeh Cechäch v obojich prvych dvou formäch jest velice 

 obecnou a vseobecne rozsifenou; tfeti forma, cordata, jest ponekud vzäc- 

 nejsi: Struhafov(I), Skutec (Volc!), Zbraslav(l). 



Velice zajimavou jest odruda platyphylla, kterä se po celyeh Ce- 

 chäch vseobecne s typem vyskytä a jest podivno, ze dosud pozornosti he- 

 patikologü unikla, ac jest velice näpadnou. Od typu se neobycejne lisi 

 kfidlovite protazenymi boky, näsledkem cehoz ryha na svrcbni strane 

 stelky, pro typ charakteristicky osträ a klubokä, pfechäzi v sirokou, mel- 

 kou bräzdu. Touto vlastnosti pfipominä nase odruda na Riccia Breid- 

 leri Juratzka, ktera az dosud znäma jest jen ze Ötyrska od Schladmingu; 

 lec tato — drobny druh üzce se k R. sorocarpa vizici — ma stelku sa- 

 metove lesklou, zlutozelenou, slozenou z volnych jazykovitych az podlouhle 

 vejcitycb, jednoduchycb neb jen jednou, nanejvys dvakräte klanycb la- 

 lokü, opatfenych na svrchni strane sirokou ku koneüm lalokü se süzujici 

 brazdou. Vedle techto näpadnych znakü rozlisuje obe jatrovky dobfe i ta 

 okolnost, ze R. Breidleri ma toliko jednovrstevnou epidermis, z bunek 

 dokonale tenkostennych nikde nestloustlych. Pficny prüfez s kfidlovitymi 

 boky ma take Riccia insularis Levier (= R. Pauormitana Levier), 

 eiste mediteranni druh, ktery rovnez jest velice blizky R. sorocarpa a i ha- 

 bituelne znaene se ji podobä, takze pokladäme za nezbytne na rozdily 

 obou druhü, resp. var. platyphylla tu poukäzati. R. insularis Levier tvofi 

 nepravidelne, huste smestnane rüzice sedozelene, na spodu hnede, stelka 

 jeji delena jest v jednoduche, neb jen jednou vetvene laloky, 5—8 mm 

 dl., 1*2 mm s., jez z carkovite temef basalni cästi se znenähla vejcite roz- 

 sifuji, a konci bud' tupou, zpravidla melce klanou, a nebo süzenou ostrou 

 spickou; po cele stelce, stfedem lalokü, tabne se osträ, hlubokä r^ha, 

 k niz spadajici pidky povrchu jsou slabe vyklenute, takze na pfienem 

 prüfezu, ktery jest dvakräte sirsi nez vysoky, a boene strany mä kfidlo- 

 vite orotähle, spodni stranu konvexni, setkäväme se na hofeni strane 

 s charakteristickym hlubokym srdcitym vykrojem o stranäch vne vyhnu- 

 tych. Epidermälni bunky jsou vejcite, zfidka mamillosne protähle jako 

 u sorocarpa. Srovnäme-li tyto znaky, ihned musime oba druhy rozlisiti. 



Druhu R. sorocarpa podobä se znaene i Riccia papulosa 

 Moris (=R. minima Raddi ex p. = R. trichophylla Gasparini), v jizni 

 Evrope dosti hojnä; ponevadz ale byla nalezena tez i v Uliräch, a v Dol- 

 nich Rakousich, neni vylouceno, ze i v nasi vlasti mohla by byti objevena. 

 Tento druh tvofi rovnez drobue, modrozelene hvezdice s nekolikrät vetve- 

 nymi laloky jako sorocarpa; ale tvar lalokü jest üzce pentlicovity, na 

 koncich polokruhovite zatupeny, casto se srdcitym vvfezem. Na svrchni 

 strane, podobne hlubokou ostrou ryhou opatfene, a na ostrych oki'ajich 



