133 



v samostatne dutine a vyvodne jich kolce jsou välcovite a velmi kra- 

 ticke. Samici plodonos na dlouhe stopce vzdy terminälni v polokruho- 

 vitem hlubokem zäfezu na konci stelky; zaklädä se dorsälne v nejblizsim 

 okoli vegetacniho vrcholu, jenz zastavuje pak svoji cinnost. Stopka jest 

 oblä, melce ryhovanä a na venträlni strane mä hlubokou ryhu, v niz 

 probihaji rhizoidy; na spodnim, casto i na hofenim konci mä cetne, 

 dlouhe a tenke supiny. Receptaculum jest polokulovite, kuzelovite az 

 pupkate, na svrcbu hrube bradavicnate od vypukle pokozky nad vzdus- 

 nymi komorami; tyto jsou dobfe vyvinute a maji slozene, trubkovite 

 dychaci otvory. Receptakulum jest na okraji vice mene hluboko vykro- 

 jeno ve ctyfi (casto jen tri) laloky, pod nimiz nachäzi se zvoncovite obaly. 

 Mimo tyto cbräni tobolku vzdy jeste kalicb daleko z obalu vycuhujici; 

 jest blänity, bledozeleny neb narüzovely a zäby v 8 — 16 cärkovitych, 

 dolü visutych dloubych cipü rozpukly. Tobolka kulatä, krätce stopkatä 

 s polokulovitou, velkou nohou; steny jeji slozeny jsou z isodiametrickych 

 bunek jen slabe na kolmych stenäch k povrchu ztlustelycb, jinak ale 

 üplne bez spirälovitych nebo krouzkovitycb ztlustenin. Otvirä se malym, 

 miskovitym vickem; pozdeji v cas zralosti odpadävä ale i celä hofeni 

 tfetina tobolky a zbytek s nepravidelne zubatym okrajem vytrvävä. 

 Spory velke, sifkovane neb jemne bradavicnate a se sirokou ovrubou. 

 Elatery stihle, s 1 — 3 spirälami, välcovite a pomerne krätke. Vegetativni 

 rozmnozoväni jen vetvenim stelky. 



Rod tento vyznacny pfitomnosti kalicb u, jenz cbarakteristi- 

 ckebo vzezfeni celemu plodonosi dodävä (Nees vhodne srovnävä jej s vrsi 

 rybäfskou), pfedstavuje jiste nejdokonalejsi typ cele fady »Simplices«, 

 nebot pfitomnosti kalicbu navazuje pfimo na »Compositae«; nepravidelne 

 rozpadäväni tobolky, vznik a vzrüst stopky plodonose i celä organisace 

 stelky shoduje se vsak üplne s fadou prvni a skoro vice s oddelenim 

 Astroporae nez Operculatae, dokazujic opet, jak nepfirozene jsou tyto 

 skupiny Leitgebovy. Proc by se mel rod tento nazyvati Hypenantron 

 Corda (1829), kdyz jiz r. 1820 Neesem byl peclive popsän, nelze mi nabled- 

 nouti; a pfece Schiffner jej timto jmenem v Englerovych Familiich uvädi! 



Die Stephaniho citä rod tento 69 druhü pfeväznou vetsinou v tropech 

 rozsifenych: 26 druhü domäcich jest v Americe, 15 v Asii, 14 v Africe, 

 10 v Australii. V Evrope pfichäzeji jen ctyfi druhy: P. Raddii Corda 

 (jiz. Italie), F. Lindenbergiana Corda (=F. Bonjeani De Notaris — Alpy, 

 Apeniny, övedsko, Laponsko), F. fragrans (Schleicher) Nees (jiz. Evropa) 

 a F. pilosa (Wahlbg.) Taylor. Posledni druh patfi i nasi flofe. 



18. Fimbriaria pilosa (Wahlenberg) Taylor, Transact. Linn. Soc. XVII. 

 p. 386.; Nees, Naturg. 1838, IV. p. 270. 



Gottsche, Nees, Lindenberg, Synopsis 1844 p. 557., Rabenhorst, 

 Kryptogamenfl. 1848 p. 8., Du Mortier, Hep. europ. 1874 p. 157., Limp- 

 richt, Kryptogamenfl. Schles. 1876 p. 340., Sydow, Leberm. 1882 p. 78., 



