254 O. LUNDBLAD 



jag ofta har gjort, fängslar djuret, börja benen slå med en våldsam energi, 

 frambringande en mycket stark bakåtgående ström av kraftig verkan. 

 Att denna ej kan vara utan betydelse för simningen, är alldeles klart. 



Vi övergå nu till näringsupptagandet. Detta synes aldrig ha varit 

 föremål för någon mera ingående undersökning, och de uppgifter, som 

 finnas om detsamma i litteraturen, basera sig endast på mera flyktiga 

 iakttagelser. Vi skola också se, att de olika åsikterna om phyllopodernas 

 näringsfångst stå, såsom det vid första påseendet vill synas, i fullkomlig 

 strid med varandra. 



Redan på hösten 1913 undersökte jag något näringsbiologien. Ars- 

 tiden var emellertid rätt långt framskriden, och av brist på livskraftigt 

 material kunde för tillfället ej mycket göras åt saken. Vad jag emeller- 

 tid tyckte mig se var, att upptagandet av födan försiggick sålunda, att 

 djuret håller främre delen av kroppen nedtryckt mot bottnen, varvid 

 benen komma i ovanligt livlig rörelse, ungefär som vid simning, samt 

 föranleda uppkomsten av en framifrån-bakåt gående vattenström, vilken 

 från bottnen upprycker och medför slampartiklar, vilka långsamt föras 

 vidare bakåt mellan benparen och på så sätt avlägsnas, i det de lämna 

 kroppen först när de uppnått bakkroppsspetsen, där den sticker ut mellan 

 de båda glappande skalhalvorna. Jag antog, att härvid en del av det 

 på så sätt upprivna bottenslammet vid passerandet av munnen kom dju- 

 ret till godo, men att naturligtvis den del därav — för övrigt den största 

 delen — som väl inkommit i den av buken och benen begränsade rän- 

 nan, gick förlorad för detsamma. Att denna portion drevs bakåt, kunde 

 nämligen med största tydlighet iakttagas. 



Jag fann också vid en närmare granskning av bottenslammet i det 

 kärl, där exemplaren av Limnadia förvarades, talrika små långsträckta, 

 cylindriska bildningar av ungefär samma tjocklek, som djurets tarm. 

 De bestodo av slammaterial och sågo ut att vara djurets exkrementer, 

 varför jag också till en början trodde, att så var fallet. Detta visade 

 sig dock senare vara mindre antagligt, ty dessa bildningar uppkommo 

 på en mycket kort tid i stort antal från ett enda exemplar, och jag 

 fann, att efter en icke alltför lång tid kunde hela bottensatsen, om den 

 ej var för mäktig, omvandlas i dylika slamcylindrar. — För att få klar- 

 het i deras bildningssätt undersöktes levande exemplar av djuret. Det 

 var då ej svårt att se hur det tillgick. Det visade sig, att uppfattningen 

 av dem såsom varande djurets exkrement var alldeles oriktig. Förut 

 är nämnt, hur vattenströmmen bortförde slampartiklarna bakåt, och att 

 de lämnade djuret längst bak vid stjärtspetsen. Härunder transporteras 

 dessa i den ovannämnda rännan, och de komma härvid så småningom, under 

 det de föras längre och längre bakåt, att sammanbakas till en alltmera 

 kompakt massa, som antager stav- eller cylinderform. Det är alltså på 

 detta sätt, som cylindrarna bildas. De bortstötas sedan av djuret på 

 ovan antytt sätt och kunna härvid naturligtvis ofta bli sönderbrutna i 



