314 



qvintam tongiludinis animnlis parlem complent, vixqve apicem appendicis 

 antennaruw extcrioriim folii formis super ant^ peduneubis flagellis longior, 

 — Pedes maxillares externi ad apicem appendicis foliiformis antennarum 

 exleriorum ferme perveniunt. Appendix caudalis intermedia qvaiuor acu- 

 Icorttm lateralium paribits armata. 



9. Hippohjte Phippsii Kr.*). 

 (Tab. III fiff. 64-68). 



Formen lang'strakt, let og* siirlig". 



iiygshjoldet (fig-. 64) er glat og hvælvet, ilsise blot paatværs, men 

 ogsaa temmelig- Isjencleligt i Refningen bagfra fortil. Det er hos nær- 

 værende Art den bageste Deel af Rygskjoldet, som ved at sænke sig- 

 skraat frembringer denne Konvexitet i Retningen bagfra fortil; Panden 

 er derimod Isun ubetydeligt nedstigende, eller hos nogle Individer aldeles 

 ikke. Kjol findes vel almindeligen paa den forreste Halvdeel af Ryg- 

 skjoldet, dog oftest saa svagt fremtrædende, at den næppe uden Lupe 

 kan bemærkes; hos enkelte Individer bemærkes slet ingen Rjol, men blot 

 isolerede Tænder. 



Pandehornet (fig. 64) fremtræder omtrent i lige Flugt med Ryg- 

 linien, og er i Regelen aldeles vandret (kun sjældent stiger del ganske 

 lidt i Vejret). Det er kun af middelmaadig Længde, noget kortere end 

 Rygskjoldet, omtrent dobbelt saa langt som Ojenstilkene, og- naaer til 

 Enden af de indre Foleres Skaft, men langtfra ikke til Enden af de 

 ydre Foleres bladdannede Vedhæng. Hos enkelte Individer synes Hornet 

 dog: at blive noget længer end sædvanligt. Hvad Formen angaaer, maa 

 mærkes, at det kun har meget ringe Dybde eller Hojde, og- at den nedre 

 Rand kun udvider sig- meget lidt i Enden, samt at den Deel, jeg kalder 



♦) Denne Art er 0|ikaldt efter den bekjendte cnjjolske Sbfarende, Constantin Phiyps, 

 senere Lord Mulyrave, som j forrige Aarhundrcde (1773) bcsogte Spitsberjjen , og 

 levcrtde nogle Bidrag til at oplyse dette L.tuds Zoologi. 



