4 Wilhelm Björck 



det zoogeografiska oinrädet Oresund utan ocksä lämna eu hypotetisk härledning av 

 faunans allinänna natur, under speciellt hänsynstagande tili den redan av ürsted 

 anmärkta talrikheten av former med arktisk utbredning. Lönnbergs undersökning 

 mäste anses, ej minst i betraktande av de primitiva förhällanden, varunder den ut- 

 fördes, vara aumärkniugsvärt resultatrik och skulle helt vissfc, om större uppmärksam- 

 het äguats redan bekanta hydrografiska fakta samt förut offentliggjorda faunistiska 

 arbeten, ba lett fram tili en, i varje fall i det stora heia riktig uppfattning av om- 

 rädets djurgeografiska ställning. Till dessa förhällanden äterkomrner jag närraare i 

 det följande. 



Innan jag gär att i stora drag autyda de fältiakttagelser och undersökningar, 

 som ligga tili grund för min framställniug l , bar jag att dröja vid övrig omrädet 

 pä ett eller annat satt berörande litteratur för de djurgrupper, som här komma tili 

 behandling. 



De malakostraka krustaceernas utbredning i de svensk-danska farvattnen har 

 hittills varit ganska ojämnt käud. Det är i främsta rummet danska forskningar, 

 som lämna material för jäm toreise med de vid vära undersökningar vunna resul- 

 taten. Jag erinrar om F. Meinerts bearbetning av Kattegatts och Oresunds fauna, 

 dar speciellt isopoder och amfipoder varit rikt företrädda; sparsammare är däremot 

 materialet av cumaceer, schizopoder och dekapoder. Pä väsentliga punkter kom- 

 pletterande ha för samtliga grupper med undantag för amfipoder och dekapoder 

 H. J. Hansens kritiska förteckningar varit, grundade som de äro pä ett mycket 

 betydande, frän skilda expeditioner stammande material. Tyvärr föreligger över 

 amfipoderna ingen dylik förteckuing, en brist, som är sä mycket kännbarare som 

 Meinerts bestämningar i flera fall ej kunua a priori förutsättas vara riktiga. De- 

 kapoderna ha av Stephensen gjorts tili föremäl för en liknande bearbetning, var- 

 jämte samme författare i sin fauna lämnar ytterligare lokaluppgifter om dessa samt 

 om cumaceer och schizopoder. Det svenska kustomrädets krustacefauna är mycket 

 ofullständigt känd. Frän äldre tider äga vi emellertid av Lilljeborgs hand flera 

 avhandlingar, som beröra olika kuststräckors kräftdjur, däribland Kullabergstrakten. 

 Över amfipoderna har Brüzelius offentliggjort ett för sin tid förtjänstfullt systema- 

 tiskt arbete, vari dock faunistiska uppgifter äro bade sparsamma och summariska. 

 Djurgeografiska synpunkter äro ocksä helt naturligt främmande för dess författare. 



Förutom i de sammanfattande arbetena av Gr. 0. Sars och Stebbing har jag 

 för utbredningsförhällandena hämtat uppgifter väsentligen hos följande författare: 

 Ostersjön, Blanc, Lenz, Lindström, Metzger, Möbius, Nordqvist, Zaddach; Norcl- 

 sjön, Ehrenbaum, Reibisch, Sokolowsky, Zirwas. Stappers och Stephensen (Con- 

 spectus) lämna för ätskilliga arter omfattande utbredningslistor. Detsamma gäller 

 ocksä om avhandlingar över schizopoder resp. cumaceer av Zimmer, Kramp och 

 Gilson. I arbeten av Norman, Tattersall, Walker och Chevreux finner man 

 uppgifter om olika krustacegruppers förekomst vid Brit. öarna och Västeuropa. 



1 I ett tidigare arbete (Bjöeck 1913 s, 4 och 5) har jag utförligare angivit dessa undersök- 

 ningars gäng. 



