Biologisk-faunistiska undersökningar av Öresund 43 



7. Diastylis rathkii (Kröyek). 



St. 2 1 ex., st, 5 1 ex., st, 6 7 ex., st. 8 8 ex., st, 12 och 13 100 ex., st. 10 och 15 5 ex., st, 18 och 

 20 2 ex., st. 25 2 ex., st. 29 1 ex., st, 30 2 ex., st. 31 4 ex., st, 33 7 ex., st. 35 1 ex., st. 35 och 

 37 60 ex., st. 36 6 ex., st. 37 1 ex., st. 38 600 ex., st, 39 5 ex., st. 41 3000 ex. (alla utom 20 er- 

 liällna 5 /7 1914), st. 42 365 ex., st. 45 1 ex., st. 46 32 ex., st. 48 4 ex., st. 49 2 ex., st. 50 1 ex., st. 



51 7 ex., st. 52 3 ex. 



Diastylis rathkii är den enda cumace, som Lönnbeeg anför för Oresundsom- 

 rädet. Den är ej blott den niest spridda utan ocksä den talrikast uppträdande. 

 Jag har upptagit samtliga lokaler här ovan för att pävisa, hurnsom förekomsten icke 

 i inera päfallande grad begränsas tili nägon särskild bottenformation, utan att obe- 

 roende härav arten är tillstädes överallt, varest djupet överstiger 18 — 20 m.; dock 

 har den anträffats sparsamt redan vid 15 — 1(5 m. samt i större mängd ä sandblandad 

 lera och alger, 20 m. (st. 41, därav c:a 1500 i sällrest av trälfängst och 1460 i bottnen 

 skummande scherbrutnetz). Dessa förhällanden synas nära överensstärnma med de be- 

 tingelser, varunder arten träffas inom övriga delar av utbredningsomrädet. Anmärk- 

 ningsvärd är givetvis den pävisadc raassförekomsten l . iakttagen genom parallell 

 undersökningar med olika redskap (juli 1914), i viss man utgöraude eri analogi 

 tili vad, som konstaterats i fräga om Michtheimysis mixta. Framhällas bör även, att, 

 det i bäda fallen rör sig orn halvvuxna individer, vilka ej sällan (ex. st. 41) upp- 

 träda i massa ä samma lokal och dar utgöra de dominerande elementen i faunau. 



Beträffande fördelningen inom omrädet föreligga i litteraturen nägot av- 

 vikande uppgifter. Meinert anger sälunda, att arten är allmän i heia norra delen 

 av Sundet, men ej denna väg gär in i Ostersjön, utan »standses rimeligvis her af 

 Amagers och Saltholms Grunde.» H. J. Hansen (1909) äter gör gällande, att »den 

 er almindelig i den nordlige Halvdel af Sundet tili Syd for Vedbsek, men synes 

 derpaa at mangle indtil ned mod Stevns.» Av ovanstäende fyndortsförteckning 

 f ramgär, att arten i Sundet gär sä längt som 16 ä 18 m. djup stär tili för- 

 fogande, tili trakten av Barsebäck, och att den även här (t. ex. st. 12 och 13) är 

 tillstädes i ganska betydande mängd. Att det av Hansen angivna upphörandet 

 icke kan sammanhänga med botten- eller salthaltsförhällandena framgär dels av vad 

 ovan nämnts rörande förekomsten, dels därav att arten är allmän genom bade St. 

 och L. Bält in i Ostersjön, dar den gär ända upp öster om Gotland (Möbiüs). 



Utbredningen är synnerligen omfattande (se närmare Stappers s. 110 ff. och 

 Stephensen s. 86). Kattegatt: sällsynt i västra, okänd frän östra inom omrädet 

 Skagen — Anholt, icke allmäu i sydöstra delen av detta farvatten (Sverge — Anholt— 

 Själland) (H. J. Hansen); Skagerack: norr om Skagen, (Metzger, H. J. Hansen), 

 Gullmarfjorden; Norge, frän Kristianiafjorden tili Vadsö, 10 — 30 f., mycket allmän. 

 Det är därför ej uteslutet, att utbredningen i norra Kattegatt modifieras av fram- 

 tida forskningar. Inom Atlantomrädet ligger sydgränsen vid Brit. öarna (Eng- 

 lands sydkust, Kanälen), i Nordsjön är arten mycket allmän (Ehrenbaum); den 



1 En rnotsvarighet härtill angives av Stuxbeeg 1880 s. 35 frän Sibiriens ishav. 



