64 Wilhelm ßjörck 



Disken vidgar sig djupbältet nägot, och 20-meterskurvan uär västerut ej söder om 

 Ven; öster därom fortsätter däremot djupet, vid vissa delar av Vens kustlinje gän- 

 ska tvärbrant, förbi Landskrona, avbrutet endast delvis av den grunda Staffansbanken 

 och när nägot söder härom omrädets djupaste del, 50 m. An längre sydvart kni- 

 pes rännan, som nu alltmera grundat upp tili omkring 25 m., samrnan, för att un- 

 gefär mitt emellan Landskrona och Barsebäck upphöra. Längs danska kosten möta 

 vi en rad av grunda sandflack. Detsamnia är fallet vid den svenska i Landskrona- 

 trakten, och söder därom vidtager Lundäkrabuktens läugsluttande sandstrand. När- 

 rnare Sverge, i den nämnda rännans förlängning söderut, firmer man nägot större 

 djup, strax sydväst om Barsebäck t. o. m. en liten fördjnpning över 20 m. Ju 

 längre sydvart man när, dess raera grundar bottnen upp, och desto härdare blir 

 den (Lönnberg 1909), tills den 7 9 m. djupa banken Limhamn — Saltholm — Amager 

 bildar en för det salta bottenvattnet sväröverkomlig tröskel mot Ostersjön. 



Efter denna korta översikt av Oresunds batymetriska förhällanden, dar jag 

 särskilt velat betona djuprännsystemets obrutna sammanhang med sydöstra Katte- 

 gatts och dess — ■ skcmatiskt sett - - upphörande strax söder om Landskrona, och 

 dar jag lagt huvudvikten vid 20-meterskurvans förlopp, vill jag pä grundvalen av 

 förnämligast vära egna undersökningar, men under hänsynstagande tili Orsteds 

 och Lönnbergs tidigare iakttagelser samt sjökortets (dock ofta missvisande) upp- 

 gifter, söka ge en konturteckning av bottenbeskaffenheten inom omrädet. 1 



Sedda i stört äro bottenförhällandena inom det undersökta omrädet föga om- 

 växlande. Overvägande inom de djupare partierua är den mer eller mindre rena 

 leran (slik) ; pä gruudare vatten äter intar sanden lerans nun. Ren bergbotten är 

 främmande för Oresundsomrädet söder om Kullahalvön. Härd botlen, bestäende 

 dels av stenar, dels av grövre sand eller skalgrus träffar man ä enstaka stallen, 

 sä t. ex. normt ä st. 47 och 48 samt framförallt ä den grunda Staffansbanken 

 mellan Landskrona och Ven. 



Som regel torde man kunna säga, att strändernas och de grunda flackens, exv. 

 Diskens, sandbotten vid ungefär 20 m., nägot olika i skilda delar av Sundet allt- 

 efter strömförhällandeua, gär över i lera. Dock möter man ocksä pä större djup, 

 fast tili synes endast undantagsvis, sandbotten, sä exv. st. 42, 23 — 35 m. ver- 

 gangen är dock helt naturligt icke skarp, utan sanden uppblandas pä sluttningarna 

 alltmera med lera. I norra Oresund, st. 52 och 53, är leran sandblandad. Ore- 

 tvistens botten utgöres i de djupare delarna av ren lera. Samma bottenart följer 

 heia den förut omnämnda djuprännan sydvart. Här och var, sä t. ex. i det stora 

 djupet väster om Landskrona, dar vattencirkulationen är mindre livlig, finner den 

 ruttnande Zosteran en fristad. Pä sädana lokaler blir även själva bottnen genom 

 de anhopade organiska produkterna mudder- eller gyttjeaktig. 



1 En mera detaljerad fratnställning liärav kan icke nu givas, da vära undersökningar för 

 kartläggning av bottenbeskaffenheten ännu ej utförts i den omfattning, som är nödvändig. 



