IV. Öresundsomrädets djurgeografi. 



1 . Historik. 



Det är red an frainhället, att det svenska kustomrädet säväl lokalfaunistiskt 

 som djurgeografiskt är ytterst ol'ullständigt bearbetat. Enstaka djurgrupper finnas 

 visserligen monografiskt behandlade, meu man söker förgäves nägot allvarligt ge- 

 nomfört försök tili klarläggande av evertebratfaunans sammansättning ä olika loka- 

 ler av det slag, som Norges och Danmarks zoologiska litteratur har att uppvisa sä 

 mänga. 



Oesteds arbete erbjuder för Oresunds vidkommande ett första sädant försök 

 tili att pä grundvalen av omrädets djur- och växtliv ästadkomma en allmän bio- 

 geografisk orientering. Han följer visserligen i sin begränsning hävdvunna geogra- 

 fiska rämärken. Men detta nndanskytnmer icke den naturliga samhörighet med de 

 större angränsande havsgebiten, som han finner olika delar av Sundsornrädet upp- 

 visa. Da det gäller att närmare fastställa läget av den faunaförändring, som Örsted 

 kunnat konstatera, sä se vi honom stanna i närheten av Ven. Han fastslär att 

 en mängd av de anförda formerna här ha sin sydgräns och fortsätter: (s. 83) 

 »inopia, quae man" Baltico propria est, iam spatio dimidii milliarii septentrionem 

 versus a Hveen apparere incipit, ut australis freti pars cum mari Baltico omnino 

 congruat.» 



Sedan Oesteds dagar har Oresund endast underkastats den nämnda under- 

 sökuingen av Lönnberg, varvid Sundets skilda delar varit föremäl för rekognose- 

 ringar under trenne somrar, medan en fjärde ägnades ät södra Kattegatt. Resulta- 

 tet av dessa forskningar har Löknbeeg meddelat i en samlad framställuing av 

 Oresundsfaunans natur och Ursprung (1898 s. 57 ff.). 



Lönnbeeg har vid begränsningen av omrädet förlagt nordgränsen tili liujen 

 Hittarp — Hellebaek, under framhällaude av att härvid ett visst rum för godtycke är 

 öppet; sydgränsen, som betecknas säsom »mycket mera utpräglad», bildas av ban- 



