72 Wilhelm Björck 



ken mellau Malmö, Saltholm och Auiager. Omrädet inom dessa gränser represeu- 

 terar Oresund i Lönnbergs mening. x 



Beträffande djurens utbredning inom Sundet ansei- sig Lönnberi. kunna ur- 

 skilja fyra olika klasser. Den första, ej sä. mängtaliga, klassen förekommer endast i 

 Sundets norra del och tränger ej ned tili Ven. Av under vär undersökning hö- 

 rande formet' anföras soni exempel Nymphon mixtum, vilken som ovan visats när 

 längre sydvart. »Den andra klassen, som är den talrikaste, gär genom största de- 

 len av Sundet och visar en rik utveckling i trakten af Landskrona och Hven. En 

 del kanske stanna ett stycke söder om Hven, men den stora hufvudmassan gär ned 

 förbi Lundäkrabugten och Barsebäck sä laugt som 18 m. (10 f:r) djupet stracker 

 sig och pä sluttningen mot detta. Den tredje klassen omfattar en del härdigare 

 former, som ännu befolka Lommabukten eller t. o. m. gä upp pä banken mellau 

 Malmö och Saltholmen». Däribland nämnas Carcinus mcenas och Spirontocaris gaimardi, 

 bäda dock uppträdande även i västra Östersjön Den fjärde ej sä artrika klassen 

 omfattar de former, som gä längt in i den egentliga Östersjön, exv. Crangon 

 crangon. 



Till denna gruppering av faunan, vilken utan alltför stör svärighet läter föreua 

 sig med de resultat, som mitt Studium av de malakostraka krustaceerna givit, äter- 

 kommer jag i det följande. Den utövar emellertid intet egentligt inrlytande pä Lönn- 

 bergs diskussion av faunans härstamning. 



Lönnberg har i allmänhet för varje djurklass lämuat en procentuell analys 

 av dess olika element med hänsyn tili geografisk utbredning i nära anslutuing 

 tili Heincke (se s. 85). Hau anser sig därvid kunna konstatera — vad som i viss 

 man redan Örsted framhällit - - att de arktiska formerna icke blott dominera inom 

 Sundet, utan ocksä utgöra »en större del av faunan i sin helhet an hvad fallet är 

 med den motsvarande i Kattegat. Oresunds fauna har alltsä relativt en mera 

 arktisk prägel an angränsande havsomräde.» Lönnberg fortsätter: (1898 s. 65) 

 »Men det är ej nog härmed. I Oresund träffas en del högnordiska djurarter, som 

 antingen ej alls finnas i Kattegat eller kanske blott i dess sydligaste delar eller slutligen, 

 äfven om de förekomma öfver större omräden af Kattegat, likväl ej förefinuas i nägot 

 större antal, förrän man kommer söderut». Denna uppfattning anser sig Lönnberg i hu- 

 vudsak ha fätt bekräftad av sina senare företagna Kattegattundersökningar (1903 s. 61.) 



Förklaringen tili dessa utbredningsförhällanden söker oeb finner Lönnberg däruti, 

 att dessa arktiska element i viss man isolerats i Oresund, sedan utbredningskontinui- 

 teten saunolikt under Littorinatiden avbrutits. Anledningen tili deras fortsatta kvar- 



1 Det torde böra anmärkas, att Lönnberg uttryckligen (1898 s. 2) betonar, att nordgränsen 

 valts pä grund av dess läinplighet och att han av denna sin uppfattning »föranledts att ej ut- 

 sträcka sina undersökningar norr om denna gräns». Den erhäller vidare >ett visst geografiskt 

 berättigande genom det utskjutande Hittarps ref.> Vad det första moüvet angär, torde det 

 utan närmare diskussion kunna lämnas ä sido. Beträffande det sistnamnda anser jag mig skyldig 

 framhälla, att det äberopade revet, som en blick ä bifogade sjökort omedelbart ger vid handen, 

 skjuter allenast nägot 1000-tal meter ut i nordvästlig riktning och i endast myeket obetydlig man 

 rubbar djupkurvans allmänna förlopp. 



