Biologisk-faunistiska undersökningar äv öresund <3 



levande skulle vara den, att »Oresunds läga och ofta tili följd af kombinerade 

 ström- och viudförhällandeu helt hastigt vexlande salthalt» ej skulle vara »sä de- 

 struktiv gentemot de arktiska djuren som mot de sydliga och vesteuropeiska, hvilka 

 endast kunna fördraga saltare vatten.» Det bevis, som Lönnberg lämnar härför 

 synes mig allt annat an övertygande, och den framställning av Oresunds hydro- 

 graii, som givits här ovan, ger otvetydigt vid banden, att beträffande de dju- 

 pare omrädena, frän omkring 20 m., inga sädana växlingar bestä. Sanno- 

 likt bar av ett förbiseende Lönnberg icke kommit att taga hänsyn tili de redan 

 vid tiden för hans undersökningar föreliggande danska iakttagelser, som ovan 

 refererats. 



Som stöd för reliktteorien äberopar Lönnberg framförabt echinodermernas 

 samt molluskernas utbredning. Det är mig icke möjligt att här ingä pä en inera 

 detaljerad kritik av de argument, som erhällits i dessa formers utbredningsförhäl- 

 landen. Det torde knappast hellre vara nödvändigt. Blott sä mycket mä i för- 

 bigäende anmärkas, att de av Lönnberg äberopade arktiska eller nordiska echino- 

 dermerna inom Sundet sä gott som uteslutande träffats ä djup som överstigit 18 m. 

 och säledes mäste framhärda i kattegattvatten (Björck 1913 s. 35 — 36). Vidare 

 bör det framhällas, att Mortensen i sin intressanta diskussion av Grönlaudsfaunans 

 sammansättning tili denna faunas atlantisk-boreala dement hänför följande av 

 Lönnberg som arktiska - rubricerade Oresundsformer : Asterias mülleri (M. Sars), 

 Solaster endeca (L.), S. papposus (L.), Cribrella sanguinolenta (0. F. Müll.), Ophio- 

 glypha sarsii (Ltk.), Psolus phantapus (Strussenf.) och Phyllophorus pellucidns (Flem.). 

 Beträffande den andra Phyllophorus-arien, Ph. drunimondi (Thomps.), vill Morten- 

 sen ej avgöra om den är identisk med Ph. pellucidus eller icke. De bäda ophiu- 

 riderna Ophioglypha robusta (Ayr.) och Opliiopholis aculeata (0. F. Müll.) (den 

 senare förekommande även vid England och i Nordsjön norr om 54°) äro tvi- 

 velaktiga med häusyn tili sin uatur. Av Sundets arktiska echinoderrner äterstär säledes 

 endast Strongylocentrotus dröbachiensis (0. F. Müll), vilken emellertid säväl i Katte- 

 gatt som vid Bohusläns kust är en mycket allmän form, och som av Süssbach och 

 Breckner (s. 176) anges förekomma ej blott i Nordsjön norr om 40-meterslinjen 

 utan även vid Frankrikes nordkust. I överensstämmelse härmed är det ju helt na- 

 turligt, att former som Cribrella sanguinolenta och Asterias mülleri, vilka i Lönnbergs 

 bevisföring intet en framskjuten plats, säsom av Cleve ofränkomligt uppvisats, icke 

 ha en sädan diskontinuerlig utbredning, att de pä nägot satt kunna äberopas som 

 stöd för reliktteorien. Sävitt jag kau se, ge echinodermerna inga hällpunkter för 

 antagande av en relikt karaktär hos faunan i Öresund. 1 



För mig ligger det närmare att i detta sammanhang uppta tili granskningut- 

 bredningen av de kräftdjur, som av Lönnberg framdragas säsom stöd för hans 

 uppfattning. Det erinras därvid framförallt »om den högnordiska Lithodes, som ej 



1 Av allt att döma räder motsvarande förhällande beträffande molluskerna. Vad som här 

 sagts om echinodermerna har sin tillämpning ä exv. Modiolaria nigra. Den lever i Oresunds 

 salta bottenskikt, finns i södra och mellersta Nordsjön samt vid norra delen av ßrit. öarna. 



Lunda Universitets Ärsskrift. N. F. Afd. 2. Bd 11. 10 



