78 Wilhelm Björck 



Det är sälunda lätt nog att konstatera, hurusotn vertikalutbredningen inora Ore- 

 sundsornrädet i tvenue hänseenden uppvisar avvikelser frän det vanliga inom ätrnin- 

 stone öppet havsornräde i vära nejder. A ena sidan hyser sublittorahegionen, främst 

 dess slikornräden, former, som normalt äro hemmahöraude inom littoralregionen l 

 (oftast dess algbälte), men som i Öresuud saknas eller äro sällsynta dar, ä andra 

 sidan inrymmer regionen ocksä arter, som eljes äterfinnas ä betydligt större djup. 

 Nägra exempel visa bäst innebörden härav. 



Till den förra gruppen, som ej är sä. särskilt talrik, höra: Perioculodes longi- 

 manus, Iphimedia obesa, möjligen ocksä Mdita obtnsata; Lamprops fasciata, Psetulo- 

 cuma longicornis, Erythrops elegans ; av dekapoderna: Galathea intermedia, Eupagurus 

 bemhardus, Pandalus montagui, Hyus araneus. Mindre utpräglat gäller ett liknande 

 förhällande om Bathyporeia pilosa, som fran den fma sanden pä 1 — 3 f:s djup för- 

 drivits ned mot littoralregionens undre delar; Eupagurus bemhardus och Pandalus 

 montagui anträffas i större mängd endast nedanför littoralomrädet, pä djupare vatten. 



Som exempel pä den andra kategorien kuuna anföras 2 : Harpinia antennaria 

 (30—150 f.), H. crenidata (känd frän Norge, 30—100 f.; ßiskayabukten, 950 m.), 

 Byblis gaimardii, Haploops tubicola (20 — 100 f.), Amphilochus manudens (40 — 100 f.), 

 Amphüochoides boeckii (50 — 150 f.), Sipichelidium tenuimanum (50 — 300 f., »true 

 deepwaterform»), M<zra loveni (40 — 60 f., Bohuslän), och Unciola planipes (50 — 300 

 f.). Det torde ej kunna förnekas, att dessa former i Oresund utgöra faunaelement 

 — flertalet konstanta — inom ett djupomräde, dar de eljes ej alls eller endast 

 utlöpande, sporadiskt förekomma. Detsarama gäller likaledes om Ianira maculosa 

 (30 — 100 f.), Pleurogonium inerme (60 — 150 f.), PI. spinosissimum (50 — 100 f.), Leu- 

 con nasica (30 — 100 f.), Diastylis tumida (20 — 300 f.), Leptostylis villosa (under 60 

 f., »a pronounced deepwaterform»), Campylaspis rubicunda (30 — 100 f., ner tili 1977 

 m., Stebbing,), Erythrops erythrophthalma, Pandalus borealis, Spirontocaris lilljeborgi, 

 Sp. spinus och Crangon allmanni. 



Man skulle kunna säga, att vi i Oresund — samma förhällande gäller f. ö. 

 om sydöstra Kattegatt och i viss man St. Bält — möta en koncen tration av 

 vertikalregionerna. Inom omrädet 20 — 40 m. träffar man former, som vid 

 Norge, i Skagerack, ja även i norra Kattegatt finna sin övre gräns ä betydligt större 

 djup, och som i Oresund förekomma tillsaramans även med rena littoralelement. 

 Särskilt anmärkningsvärt är det, att i Oresund iaktta sä karaktäristiska bebyggare 

 av den svenska kustens djuprännor som de nämnda dekapoderna 3 . 



Det finns för övrigt i dessa förhällanden ätskilligt, som erinrar om den skill- 

 nad, som bestär mellan den yttre skärgärdens och fjordarnas djurliv. Appellöp 

 framhäller t. ex., hurusom Hyas araneus, Pandalus montagui och Pandalina brevi- 



1 Kylin har (s. 243) konstaterat motsvarande förhällande i fräga om algerna. 



2 Siffrorna inom parentes hänvisa tili djupuppgifter hos Saes, Stebbing eller Bruzeliüs. 



3 Stuxberg pävisar frän Sibiriska ishavet förhällanden som synas vara av principiellt 

 samma innebörd. 



