84 Wilhelm Björck 



tubicola, Westwoodilla hyaliner, Mcera loveni, Photis reinhardi och Bulichia monacantha. 

 För echinodermerna har Petersen (1889 s. 52) för molluskerna Heincke (1896 s. 148) 

 konstaterat analoga utbredningsförhällauden, och Reibisch (1905 — 06) an mark er före- 

 teelser av samma innebörd för delar av Nordsjöomrädet. 



Vad soni framkallar dessa ofränkomliga faunaolikheter är i närvarande stund 

 omöjligt att helt överblicka. Säkert ligger en av orsakerna i den avvikande bot- 

 tenbeskaffenheteu, i det att särskilt flera av de uppräknade amfipoderna äro utpräg- 

 jade slik former; andra äro att söka i rent hydrografiska och batymetriska förbällanden. 

 De olikheter, som föreligga raellan det grunda, ej 20 in. djupa sandbottenorarädet 

 väster om Läsö och Anholt, vilket först öster om linjen Anholt — Hjelm övergär i den 

 östra bassängen, oeb ä andra sidan östra Kattegatts djuprännsystem med botten av 

 slik eller sandblandad slik, vilket trots uppgrundning söder om Anholt fortsätter in 

 i Sundet med djup, som ej nägonstädes understiga 25 m., korrespondera med sä- 

 dana i de hydrografiska betingelserna. 



Vad littoral faunan angär, är det uppenbart, att mera stenohalina former icke 

 kunna existera i Oresund, dar salthalten i de övre lagren ända upp mot Kullen 

 ofta ej är nämnvärt högre an vid Sundets södra mynning. I västra Kattegatt 

 är salthalten hos ytvattnet större an i östra. Beträffande äter temperaturen 

 karaktäriseras säväl västra Kattegatt som Oresunds smala grundvattensbälte av 

 större amplituder, lägre vinter- och högre sommartemperatur an östra Kattegatts 

 och Sundets djupomräden. Men sannolikt ligger häri icke heia orsaken. Ute- 

 slutet är nämligen icke, att även strömförhällandena kunna öva inflytande, i ana- 

 logi med vad Appellöf (1905 s. 90) gjort troligt för Nordsjöns del; Petterson 

 och Ekman ha ju uppvisat (1891 s. 77), att bottenströmmen i västra och östra Kat- 

 tegatt härrör av skilda vatteulager med olika salthalt och olika temperatur. Likasä 

 kunna möjligen kretsströmmar uppstä, som avstänga de sydöstra delarna fräu till- 

 försel av planktoniska larver och ungdomsformer. För min del är jag slutligen 

 böjd att antaga, att det satt, varpä rekryteringen av faunau skett, utgör en bety- 

 delsefull faktor vid konstituerandet av olikheter av den nu anmärktas natur. Det 

 är säkerligen icke en tillfällighet att flertalet av de speeifika »västformerna» äro 

 sädana med sydlig utbreduing, medan »östgruppen» inom sig räknar ett stört antal 

 arter, vilkas utbredning stracker sig frän arktiska trakter nedät den boreala regio- 

 nens sydgräns, och som pä goda grunder kunna antagas ha invandrat norrifräu. 



4. Öresundsfaunans djurgeografiska ställning. 



Genom sina uudersökningar i Oresundsomrädet har Lönnberg, som redan 

 framhällits, velat fastslä, att faunan dar genom de talrika arktiska formern a, delvis 

 med i viss man diskontiuuerlig utbredning, i myeket bär prägein av en arktisk re- 

 Hktfauna (se s. 72). I vilken man denna slutsats finner stöd av de äberopade ut- 



