Biologisk-faunistiska undersökningar av Öresund 85 



bredningsförhällandena har redan a aunat stalle närraare klargjorts, och jag har 

 därvid sökt uppvisa, att dessa lika litet som de anförda hydrografiska förutsättnin- 

 garna motivera en dylik uppfattDing. Det äterstär emellertid att tillse, vilken all- 

 män karaktär, som tillkornmer den genom de nya undersökningarna utfyllda faunan, 

 i den man en sädan nppgift är genom förbar med vär ofullständiga kännedom om 

 flera av de ifrägavarande arternas utbredning. Särskilt kännbar är denna brist för 

 det västatlantiska omrädets vidkommande. Och för mänga av de av skandinaviska 

 forskare nybeskrivna miudre formerna är säkerligen även det europeiska gebitels 

 omfattning ofullständigt känd. Endast dekapodernas utbredning kan mera i detalj 

 klarläggas, säsom Appellöf gjort för Nordhavets del. 



En icke obetydlig svärighet möter man redan däruti, att de djurgeografiska 

 regionerna hos skilda författare erhällit väsentligt skiftande omfattning och begräns- 

 ning. Det skulle föra för längt att här närmare ingä därpä, och jag inskränker 

 mig därför tili nägra buvuddrag. 



De första försöken tili undersökningar av denna art kunna ledas tillbaka tili 

 M. och G. 0. Sa rs, som upptagit dessa problem tili en ingäende behandling, sär- 

 skilt i vad som rör den arktiska regionens begränsning'och därvid grundlagt den 

 uppfattning, som an i dag i det väsentliga är förhärskande. Senare ha Hetncke 

 och Möbius i sitt arbete »Die Fische der Ostsee» (1883) genom fastläggande av 

 nord- och sydformernas inbördes förhällande i Östersjöfaunan sökt belysa den- 

 nas ställning. Mera genomförd framstär den däri utvecklade tankegängen i 

 Heinckes utredning av Helgolandsomrädets mollusker (1896). Den bestämning av 

 utbredningsgebitens omfattning, som Heincke pä i gründen överensstämmande satt 

 frauilagt i dessa arbeten, har sedermera övertagits och godtagits utan eller med helt 

 obetydlig modifiering av en hei rad författare, som systematiskt och djurgeografiskt 

 sysselsatt sig med Nordsjöfaunan l . Sä har Ehrenbaum (1897) behandlat cumaceer 

 och schizopoder, och ännn sä sent som 1911 har Zirwas ej kunnat taga Ständpunkt 

 tili frägan, huruvida Heinckes eller Michaelsens här nedan refererade regionsbe- 

 gränsning är att föredraga. Pä samma grund vilar, som nämnts, ocksä Lönnbergs 

 uppdelning av Oresundsfaunans element i nord- och sydformer. 



Heincke urskihjer tre huvudgrupper former: 1) nordliga, som i norr över- 

 skrida polcirkeln raen söderut ej uppnä Medelhavet, 2) sydliga, som ha sin 

 huvudsakliga utbredning vid södra Europa, framförallt i Medelhavet, men ej gä 

 över polcirkeln eller högst tili Lofoten samt 3) med obestämd utbredning, som 

 anfingen förekomma inom bägge de nämnda oinrädena eller ocksä i ett begränsat 

 gebit mellan polcirkeln och Medelhavet. Bland de nordliga urskiljer Heincke en 



1 I tillämpningen uppnä vissa tyska forskare högst egendomliga resultat. Sä t. ex. Wede- 

 meyer, som i sin av onödig bredd präglade framställning av Nordsjöns räkfauna rubricerar en 

 sä föga arktisk art som Panäalus montagui säsom huvndsakligen arktisk; Cravgon allnmnni 

 blir boreal-arktisk, medan Spirontocaris sjpinas, som torde vara en av de mera utpräglade kallvat- 

 tensformerna, enligt samma terminologi är arktisk-boreal. Pä samma satt betecknas f. ö. även 

 Sp. polaris. 



