* 

 86 Wilhelm Björuk 



undergrupp, de arktiska eller boreala arterna, »sorn ha sitt egentliga lieui i höga 

 Norden, finuas alltsä ocksä vid Osttinmarkeu, och utbreda sig därifrän tili Spets- 

 bergen, Grönland, Island och arktiska Nordamerika Söderut gä de pä sin böjd tili 

 Eugelska kanalen» (s. 145). 



Oberoende av Heincke genornförde C. G. Joh. Petersen i sitt arbete »De 

 skalbserendc Molluskers Udbredningsforhold i de danske Have indenfor Skagen» 

 (1888) en avvikande begränsning. Hans »nordliga» arter gä öster om Nordkap in 

 i de arktiska haven och uppnä ej Medelhavet, d. v. s. äro identiska med Heinckes 

 arktiska. Petersens »sydformer» förekomma frän Medelhavet normt tili Väst- 

 rinmarken, medan äter hans arter med obestämd utbredning äro förhanden i bägge 

 gebiten. 



En tredje Standpunkt företrädes av Michaelsen (1897), som inför de mera mo- 

 därna termerna, arktiska, boreala och lusitauska regionerna. Michaelsens arktiska 

 region begränsas i söder av en linje, som frän Cap Race pä New Foundland löper 

 parallellt med Grönlands sydostkust och avskär Islands nordkust samt därifrän tili 

 Lofoten. Omrädet söder härom utgör den boreala regionen, som stracker sig tili 

 den lusitanskas nordgräu's. Denna följer Irlands och Englands sydkust, varjämte 

 omrädet omfattar även Kanälen samt Medelhavet. 



Frägan om det arktiska omrädets avgränsning blev särskilt aktuell, da det 

 gällde att i »Fauna arctica» monografiskt behandla detta omrädes fauna. Det satt, varpä 

 detta arbete verkställts, lämnar, som H. J. Hansen (1908 s. 7) närmare belyst, ätmin- 

 stone för vissa arthropoders del mycket övrigt att önska. Sä t. ex. är ju Dopleins 

 kompromiss med 60° n. br. som sydgräns bade värdelös och vilseledande. Bättre 

 har Zimmer (1900, 1904) lyckats, i det hau läter temperatur- och strömförhällanden 

 fälla utslaget, Sin klaraste och bäst genomförda tillämpning har denna grundsats 

 erhällit av Appellöf (1906), som pä basis av hydrografiens resultat och omfat- 

 tande egna undersökningar utstakat de nordliga farvattnens naturliga regioner. 

 Dessa Appellöfs undersökningar skola läggas tili gmnd för vär diskussion av 

 Oresuudsfaunans allmänna karaktär. Det är ocksä pä grundvalen av dem, som i 

 det föregäende de olika arternas utbredningskaraktär angivits. 



Den arktiska regionen omfattar alla havsdelar och kuststräckor, som behärskas 

 av polarströmmar (temperaturen i regel negativ). Dit höra följaktligen Västgrönland 

 norr om Holstensborg, Ostgrönland norr om Daumarksundet, Jan Mayen, Nord- och 

 Ostspetsbergen, Franz Josefs land och Novaja Semlja, kuststräckan mellan Vita havet 

 och Karahavet samt N rdhavets stora djupbassäng, oberoende av läget i förhällande 

 tili polcirkeln. Till den boreala regionen hänföras sädana omräden, som stä un- 

 der inflytande av golvströmsvatten eller kustvatten, alltsä Skandinaviska halvön upp 

 tili Nordkap, Nordsjön,. Skagerack och Kattegatt, Shetland och Färöarna, Islands 

 syd- och västkust. Mellan dessa bägge huvudregioner inskjutes en blandningszon, 

 den bor eo arktiska, otnfattaude de omräden, dar de uämnda vattenslagen mötas 

 och dar följaktligen de hydrogafiska förhällandena i särskild grad växla under olika 

 ärstider och med olika strömförhällanden. Sädana övergängsgebit äro Ostfinmar 



