90 Wilhelm Björck 



Eudast Leucon nasicoides, Michtheimysis mixta samt Gammaropsis melanops, som äro 

 anträffade i reut arktiska trakter, äro okända även fräu Nordsjöotiirädet. 



I detta samrnanhang torde det vara lämpligt att erinra orn, vad som f. ö. 

 redan av Metzger (s. 309), i seuare tid av Reibisch (1914 s. 225) betonats, att 

 Kattegatt (detta gäller även Oresund) ligger mycket lättare tillgängligt för norrifrän 

 invandrande organismer an de sydligare Nordsjöomrädena. Längs Norska rännan 

 erbjuder sig en jämförelsevis lätt trafikabel kommunikationsied in i Skagerack, östra 

 Kattegatt och Öresuuds djupränua, i viss mau även ned i Stora Bält. Appellöfs 

 (1905 s. 72) fynd av karaktäristiska arktiska amfipoder i södra delen av Rännan 

 (temp. ä 292 m. 5°83 C.) verifiera ju denna uppfattniug. Häri har man helt visst 

 att söka den mähända föruämsta anledningen tili att Kattegatt, som Heincke pä- 

 visat, i molluskfauuan har en mera nordlig prägel an Helgolandsomrädet och 

 detta sä mycket suarare, som detta förbällande i östra Kattegatt är vida starkare 

 markerat an i västra. Det är redan framhället, att Öresuuds krustacefauna visar 

 nära auslutning tili östra Kattegatts, och, om därför i dessa omräden de arktisk- 

 boreala formerna skulle vara relativt starkare framträdande, är detta ju alldeles i 

 överensstämmelse med vad, som pä grund av föreliggaude förhällanden är att vänta. 



Slutligen torde ett par ord vara pä sin plats i anledniug av den tolkning, som 

 givits dessa förhällanden ocli den förmenta förhandenvaron av arter med diskou- 

 tinuerlig utbredning. Det är redan uppvisat, att de äberopade krustaceerna icke 

 lata sig användas i detta sammanhang. Däremot finns det onekligen i Oresund 

 lika väl som i Östersjön och angränsande havsomräden enstaka former med mer 

 eller mindre utpräglat diskontiuuerlig utbredning, vilka förtjäna särskild uppmärk- 

 sainhet. 



von Hofsten rubricerar som otvetydiga glaciala relikter i havsfaunan Astarte 

 borealis och Pontoporeia femorata. Bäda förekomma säväl i arktiska omrädet som i 

 Östersjön, och bäda uppvisa den diskontinuitet, som är karaktäristisk för relikterua. 

 Men i nägon man är denna diskontinuitet liksom utbredniugen i Östersjön av olika 

 omfattniug hos de bägge arterna. Pontoporeia femorata förekommer i Sundet och 

 Bälterna, i Kattegatt och vid Bohuslän, är anträffad pä tvä stallen vid norska väst- 

 kusten, varefter den vid Ostfin marken äter uppträder konstant. Astarte borealis gär 

 visserligen genom Sundet och Bälterna upp i södra Kattegatt i enstaka individer, 

 men med uudantag för ett eller ett par fynd i Bergenstrakten samt ett par fräu 

 mellersta Nordsjön (norr om St. Fiskarebankeu 1 ex., norr om St. Slikbanken 

 2 ex., Schrader) saknas den upp tili Lofoten. 



Inom Öresuudsomrädet förekomma i varje fall tvä arktisk-boreala forraer, 

 Diastylis rathhii och Michtheimysis mixta, vilkas utbredning syues mig röja en an- 

 märkniugsvärd parallellism med de nyssnämuda arternas 1 . 



1 Möjligen kan Phoxocephalus holböüi ocksä av samma grund göra anspräk pä uppmärk- 

 samhet, i det att den frän arktiska och boreoarktiska regionen gär ned mot den borealas 

 sydgräns, förekommer i Östersjön, men anmäi'kes uppträda i reducerad frekvens vid Norges bore- 

 ala kuster (Sars), möjligen fast längt ifrän säkert även i norra Kattegatt. 



