Biologisk-faunistiska undersökningar av Öresund 91 



Redan Meinekt (1890 s. 202) har ifräga om Diastylis rathkii antytt, att Öster- 

 sjön inähända vore ett annat centrum för arten vid sidan om det arktiska. I 

 anslutning tili denua tankegäng skulle jag, under stärkt betonande av det hypoteti- 

 ska i äskädningssättet ocksä ur den synpunkten, att dess raison d' etre är beroende 

 av litteraturuppgifter, vilkas faktiska underlag undandrar sig bedötnande, vilja uppta 

 de nämnda arternas utbredningsförhällanden tili en närmare granskning. 



Michtheimysis mixta har, som nämnts, en vidsträckt utbredning inom det ark- 

 tiska omrädet och är i Ostersjön längt upp i Bottniska viken allmän, liksom fallet 

 befunnits vara i Öresund. 1 litteraturen uppges den saknas säväl i egentliga 

 Kattegatt och Skagerack som i Nordsjön. Frän södra Kattegatts gränsomräde mot 

 Sundet kännes den dock liksom frän en av Skageracks fjordar. Den anges dessutom 

 vid Norge frän Kristiania- och Trondhjemsfjordarna samt naturligen frän Finmarken. 

 Sannoliktkan man ej med fog tala om ett verkligt diskontinuerligt utbredningsgebit, 

 da de nu bestäende luckorna otvivelaktigt torde komma att utfyllas, men egendomligt 

 vore, om ett djur skulle i vissa omräden ha kunnat helt undgä fängstredskapen, 

 om det dar uppträder i samma talrikhet som anuorstädes. Man misstager sig där- 

 för troligen icke, om man av utbredningsuppgifterna utläser en väsentligt min- 

 skad frekvensi de havsomräden, dar arten nu uppges saknas. I mängt och 

 mycket samma bild erbjuder Diastylis rathkii. A ena sidan vidsträckt arktisk ut- 

 bredning och förekomst i Ostersjön, ä audra sidan rapporteras den vara icke allmän 

 i sydöstra, sällsynt i västra och okänd i östra Kattegatt (Skagen — Anholt). Men 

 vid Bohuslän finns den, liksom i Norska rännan och längs heia Norge. Aven om 

 ett utbredningsavbrott icke helt kan uteslutas, är det även i detta fall avgjort säkrast 

 att antaga allenast en frekvensolikhet. 



Det är denna sällsynthet eller fränvaro i större eller mindre delar av det 

 mellan arktiska regionen och Ostersjön liggande omrädet, kontrasterande mer eller 

 mindre skarpt mot talrikheten inom de nämnda omrädena, som är det gemen- 

 samma draget i dessa formers utbredningsbild. Hur skall detta förhällaude förklaras? 

 Rent teoretiskt är det säkerligen icke omöjligt, att med Meinert tänka sig utbreduin- 

 gen ha försiggätt frän tvänne hall. Frän en relikt härd i Ostersjön, som kunnat över- 

 leva Littorinatidens varmare vatten, ha nya marker erövrats i norr, medan sam- 

 tidigt förposterna frän den arktiska regionen ryckt allt längre mot söder. Pä sä 

 satt ha de temporärt ätskilda beständen allt mera närmat sig varandra. I sist- 

 nämnda fallet äterstär blott en del av Kattegatt och Skagerack att erövra, och 

 Michtheimysis mixta's bägge kolonner ha visserligen mötts, men i övergängsomrädet 

 är talrikheten ej sä stör. Pontoporeia femorata har framskridit längs Bohuslän 

 men blivit efter vid Norge, Astarte borealis äter har av en eller annan anledning 

 blivit efter i vära nejder men längs Norge framträngt tili Lofoten, förposter ha 

 visat sig vid Bergen och i mellersta Nordsjön. 



Öresundsomrädet är alltsä lika väl som vissa delar av Nordsjön djurgeografiskt 

 ett gränsomräde, dar former med skilda utbredningscentra och av olika utbred- 

 ningsvidd mötas och blandas. Nordsjön ligger väl tili för inmarsch, i flera fall frän 



